"19" лютого 2026 р. Справа № 363/364/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2026 року м. Вишгород
Суддя Вишгородського районного суду Київської області Дьоміна О.П., розглянувши матеріали справи про адміністративні правопорушення, які надійшли з Вишгородського РУП ГУНП в Київській області про притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ст. 124, ст. 122-4 КУпАП,-
ВСТАНОВИВ:
Так, до суду надійшли два адміністративні матеріали відносно ОСОБА_1 за ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП.
1.Так, зі змісту протоколу серії ЕПР1 за №560442 від 06.01.2026 року, складеному відносно ОСОБА_1 слідує, що 09.12.2025 року о 21 год. 50 хв. на автодорозі Київ-Вишгород-Десна, 19 км, на території АЗС «WOG», водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Skoda», д/н НОМЕР_1 , на порушення встановлених правил дорожнього руху України, залишив місце скоєння ДТП, до якої причетний та не повідомив про факт ДТП уповноважений орган чи підрозділ Національної поліції України, чим порушив п.п. 2.10.а), 2.10.д) ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст. 122-4 КУпАП.
2. Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 за №560427 від 06.01.2025 року слідує, що 09.12.2025 року о 21 год. 50 хв. на автодорозі Київ-Вишгород-Десна, 19 км, на території АЗС «WOG» водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Skoda», д/н НОМЕР_1 , перед початком руху не впевнився що це буде безпечним, не врахував дорожньої обстановки та під час руху пошкодив пристрій (пістолет) для заправки авто, внаслідок ДТП було завдано механічні пошкодження заправному пристрою. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив п. 10.1 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. 
В судове засідання ОСОБА_1 надав клопотання, в якому просив суд закрити провадження по вказаній справі на підставі ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушень. Посилався на те, що дійсно 09.12.2025 року заїжджав на території АЗС «WOG» для заправки свого автомобіля, вважав, що заправник, який знаходився на території станції закінчив заправку його автомобіля та вийняв шланг з пістолетом з баку, а тому, після того як заплатив за пальне, почав виїжджати з території станції, але почувши невідомий звук відразу зупинився, побачив, що заправний пістолет висмикнувся та залишився в заправному клапані, проте від`єднався на розривній муфті від шлангу пістолета, розривна муфта призначена саме для таких випадків та легко з`єднується на місто. ОСОБА_1 відразу звернув на це увагу заправника, той повідомив касиру, яка зазначила, що необхідно сплатити 3 447 грн. за заподіяне, але ОСОБА_1 не погодився, оскільки йому не було надано жодних документів на підтвердження такого розрахунку, нібито спричинених ним збитків, залишив касиру номер свого мобільного телефону, крім того, касир сфотографувала з його дозволу номер транспортного засобу, після чого ОСОБА_1 поросив повідомити його про необхідність прибути для вирішення проблеми та повіз додому дитину. Того ж дня йому зателефонували працівники поліції та повідомили про необхідність прибуття до відділку. ОСОБА_1 вважає, що не вчинив ДТП в розуміння ст. 124 КУпАП та не залишав місце пригоди, оскільки повідомив свої контактні дані та не переховувався ані від співробітників АЗС, ані від працівників поліції. 
Правила, встановлені ст. 36 КУпАП, допускають розгляд одним і тим же органом справ про адміністративні правопорушення відносно особи, яка вчинила кілька адміністративних правопорушень. 
Відповідно до ч. 2 ст. 36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. 
Таким чином, враховуючи, що до суду надійшли матеріали щодо двох адміністративних правопорушень відносно ОСОБА_1 , за клопотанням останнього, постановою суду від 11.02.2026 року, справи про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. ст. 124 та за ст. 122-4 КУпАП були об`єднані в одне провадження.
Суд, вислухавши ОСОБА_1 та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного:
Відповідно до ст. 1 КУпАП України, завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції, законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством. 
Статтею 7 КУпАП передбачено, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний зокрема з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частина 2 ст. 251 КУпАП наголошує, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 252 КпАП України, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
За нормою ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини. Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури. 
Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.
Рішення Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 14 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Принцип «поза розумним сумнівом», сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України». Так, у відповідності до цього рішення, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. 
Виходячи з рішень ЄСПЛ - розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. 
Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена ст. 62 Конституції України. 
Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 року та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 року, ратифікованою Україною 17.07.1997 році передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.
Так, згідно п. 4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року за N23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 КУпАП (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.
В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції. Крім того, у п. 21 свого рішення у справі «Надточий проти України» від 15 травня 2008 року ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Стаття 9 КУпАП зазначає, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
При цьому, вирішуючи питання щодо винуватості та притягнення особи до адміністративної відповідальності, суд має перевірити наявність обставин, що виключають притягнення особи до відповідальності.
 
Так, ст. 124 КУпАП передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

Згідно вимог ст. 122-4 КУпАП слідує, що залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від одного до двох років, або адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.
Стаття 14 ЗУ "Про дорожній рух» зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР України та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про Національну поліцію» - поліція відповідно до покладених на неї завдань виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення. До основних повноважень поліції входить регулювання дорожнього руху та здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. У випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 1.3 ПДР України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року за №1306 зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. 
Згідно з вимогами п. 10.1 зазначених Правил - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Зі змісту п.2.10 а) ПДР слідує, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.
Пунктом 2.10 д) ПДР передбачено, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських. 
Відповідно до ст. 251 КУпАП - доказами по справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та інше.
ОСОБА_1 категорично заперечував проти обставин, викладених в протоколах, посилаючись на те, що він не вчиняв ДТП в розумінні ст. 124 КУпАП та не залишав місця події.
Так, ОСОБА_1 інкримінується те, що він 09.12.2025 року о 21 год. 50 хв. на автодорозі Київ-Вишгород-Десна, 19 км, на території АЗС «WOG», керуючи автомобілем марки «Skoda», д/н НОМЕР_1 , перед початком руху не впевнився що це буде безпечним, не врахував дорожньої обстановки та, під час руху пошкодив пристрій (пістолет) для заправки авто, внаслідок ДТП було завдано механічні пошкодження заправному пристрою. Крім того, ОСОБА_1 09.12.2025 року о 21 год. 50 хв. на автодорозі Київ-Вишгород-Десна, 19 км, на території АЗС «WOG», керуючи автомобілем марки «Skoda», д/н НОМЕР_1 , на порушення встановлених правил дорожнього руху України, залишив місце скоєння ДТП, до якої причетний та не повідомив про факт ДТП уповноважений орган чи підрозділ Національної поліції України.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП - обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.
До протоколів про адміністративні правопорушення, працівниками поліції, на підтвердження обставин, зазначених в них додано: 
- схему місця ДТП, що не містить переліку пошкоджень ані транспортного засобу,
ані майна АЗС, рапорт працівника поліції, пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 копію посвідчення водія ОСОБА_1 , матеріали відеозапису, що підтверджують лише факт складання протоколів.
Як вже зазначалося вище, ст. 124 КУпАП передбачає відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило зокрема пошкодження транспортних засобів, чи іншого майна. А ст. 122-4 КУпАП визначає відповідальність за залишення, зокрема водіями транспортних засобів, на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.
Отже, обов`язковому з`ясуванню в даному конкретному випадку підлягає факт порушення водієм ОСОБА_1 ПДР України, що спричинило пошкодження транспортного засобу чи іншого майна та залишення водієм ОСОБА_1 місця ДТП, до якої він причетний.
Як встановлено судом під час розгляду зазначеної справи, працівниками поліції не було задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення водієм ОСОБА_1 ПДР України, що спричинило б пошкодження або транспортного засобу, або іншого майна, оскільки жодних доказів того, що транспортний засіб та майно АЗС «WOG» пошкоджені до матеріалів справи не додано (довідка, акт, відео тощо). Крім того, суд вважає і недоведеним факт того, що ОСОБА_1 на порушення вимог ПДР України залишив місце пригоди до якої був причетним, оскільки, як встановлено судом, останній після того, як шланг від`єднався від муфти відразу зупинив автомобіль, повідомив заправника та касира, що також не спростовується і поясненнями працівника АЗС ОСОБА_2 , доданими до матеріалів справи, залишив свої контактні дані та повідомив номер транспортного засобу. 
Таким чином, оскільки матеріалами справи не підтверджується наявність в діях ОСОБА_1 складів зазначених правопорушень, а саме не доведено факту пошкодження транспортного засобу чи майна АЗС «WOG» та залишення місця пригоди, що є необхідними обставинами для кваліфікації його дій за вказаними статтями КУпАП, сам ОСОБА_1 категорично оспорює ці обставини - є всі підстави для застосування п. 1 ст. 247 КУпАП.
Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду від 23.12.2005 року за №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. cт. 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року за №23-р 2010 - адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпції, в тому числі, і закріпленої ст. 62 Конституції України презумпції невинності.
Статтею 62 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав та основних свобод людини передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на її користь та кожна людина вважається невинною доти, поки її вину не доведено згідно з законом.
Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07.11.2002 року по справі «Лавентес проти Латвії» та від 08.02.2011 року по справі «Берктай проти Туреччини» наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій».
Таким чином, розглядаючи справу про притягнення особи до адміністративної відповідальності слід керуватися принципом, згідно з яким винність особи не може ґрунтуватись на припущеннях. 
Будь-які сумніви у винуватості особи повинні тлумачитися на її користь. 
В даному випадку Національною поліцією не дотримано відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 
Одночасно самі по собі протоколи про адміністративні правопорушення не можуть бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, 
оскільки не являють собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто це не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.07.2019 року у справі за №216/5226/16-а - притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а не підтвердження здійснення правопорушення відповідними доказами, не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі за №536/1703/17.
У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року - ЄСПЛ звертає увагу, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Суд зазначає, що вказані та досліджені судом докази у своїй сукупності не доводять «поза розумним сумнівом» факт наявності в діях ОСОБА_1 складів адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 122-4 КУпАП.
Відповідно п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
В даному випадку суд приходить до висновку, що в діях особи відсутні склади адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП, а тому провадження у об`єднаній справі підлягає закриттю.
Оскільки, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження по об`єднаній справі, судовий збір на підставі ст. 40-1 КУпАП, стягненню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 1, 9, 40-1, 122-4, 124, 245, 247, 251, 252, 247, 280 КУпАП, суддя, -
ПОСТАНОВИВ:
Провадження по об`єднаній справі за №363/364/26 відносно  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП - закрити, у зв`язку з відсутністю складів адміністративних правопорушень.
Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області на протязі десяти днів.

Суддя О.П. Дьоміна