ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

29607, м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1, e-mail: inbox@km.arbitr.gov.ua, тел.(0382)71-81-84
_______________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"17" березня 2026 р. Справа № 924/1316/25 

м. Хмельницький
Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заверухи С.В., з участю секретаря судового засідання Тлустої У.О., у залі судового засідання № 206 розглянувши справу
за позовом Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації (Хмельницької обласної державної адміністрації), м. Хмельницький
до 1. Дунаєвецької міської ради, м. Дунаївці Кам`янець-Подільського району Хмельницької області 
2. Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, м. Хмельницький 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – Департаменту інформаційної діяльності, культури, національностей та релігій Хмельницької обласної державної адміністрації, м. Хмельницький
про визнання недійсним наказу в частині; визнання незаконною та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку з припиненням права комунальної власності на неї; скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки; витребування з незаконного володіння земельної ділянки історико-культурного призначення

Представники:
прокуратури: Нікітюк П.Г.
позивач: не з`явився
відповідач 1: Беньо З.О.
відповідач 2: Коруняк Л.В.
третьої особи: не з`явився.

У судовому засіданні 17.03.2026 відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі. 

Процесуальні дії по справі.
05.01.2026р. ухвалою Господарського суду Хмельницької області прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача - Департамент інформаційної діяльності, культури, національностей та релігії Хмельницької обласної державної адміністрації та призначено підготовче засідання.
17.02.2026р. постановлено ухвалу суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.
30.12.2025 року до Господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації (Хмельницької обласної державної адміністрації), м. Хмельницький до Дунаєвецької міської ради, м. Дунаївці Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, м. Хмельницький про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-6557-СГ від 26.09.2018р. в частині передачі у комунальну власність Дунаєвецької міської об`єднаної територіальної громади в особі Дунаєвецької міської ради земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га (пункт 546 додатку до наказу № 22-6557-СГ від 26.09.2018р.); визнання незаконною та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності Дунаєвецької міської ради (код ЄДРПОУ 04060714) на земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2103299068218), з припиненням права комунальної власності на неї; скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га; витребування у власність держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації (Хмельницької обласної державної адміністрації) (м. Хмельницький, майдан Незалежності, буд. 2 (Будинок Рад); код 22985083) з незаконного володіння Дунаєвецької міської ради (вул. Шевченка, 50, м. Дунаївці, Кам`янець-Подільський район, Хмельницька область, 32400, код 04060714) земельної ділянки історико-культурного призначення, площею 4,1108 га, яка знаходиться в межах сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, на території Дунаєвецької міської територіальної громади Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в межах та координатах, визначених збірним кадастровим планом, виготовленим 04.12.2025р. ОСОБА_1 (ТОВ «ДЖАФАР»).
В обґрунтування вимог вказано, що в межах спірної земельної ділянки знаходиться територія пам`ятки археології місцевого значення - Двошарового городища. Відтак, прокурор вказує, що такі земельні ділянки не підлягають переданню до комунальної власності та повинні бути повернуті державі. Зазначено, що землі історико-культурного призначення, на яких розташовані пам`ятки археології, є обмежено оборотоздатними об`єктами цивільних прав та не можуть передаватись із державної у комунальну власність, тому територіальна громада в особі Дунаєвецької міської ради не могла набути право власності на земельну ділянку історико-культурного призначення площею 4,1108 га, яка знаходиться в межах сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, на території Дунаєвецької міської територіальної громади Кам`янець-Подільського району Хмельницької області. Відтак, наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-6557-СГ від 26.09.2018р. у порушення законодавчих норм змінено цільове призначення земель історико-культурного призначення, протиправно здійснено розпорядження цими землями. Також стверджує, що без скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки, яка допускається виключно з одночасним припиненням речових прав щодо неї, та без повернення земель історико-культурного призначення їх законному володільцю такі землі будуть рахуватися у складі земель сільськогосподарського призначення, можуть зазнавати пошкодження внаслідок їх використання не за цільовим призначенням, держава буде позбавлена можливості безперешкодно здійснювати правомочності їх власника, зазначив прокурор.
Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області у відзиві на позов вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема, звертає увагу суду на те, що спірний наказ прийнято за результатами проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, здійсненої ДП "Центр державного земельного кадастру", набуття спірної земельної ділянки радою відбулось на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 26.09.2018р. № 22-6557-СГ “Про передачу земель із державної у комунальну власність” , згідно якого Дунаєвецькій міській об`єднаній територіальній громаді в особі Дунаєвецької міської ради передано у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 8701,4404 га. Зазначається, що земельна ділянка, в межах якої знаходиться пам`ятка археології, до проведення інвентаризації Головним управлінням не сформована як земельна ділянка історико-культурного призначення, координати поворотних точок зовнішніх меж території охоронної зони пам`ятки археології, схема розташування межових знаків та точок повороту меж пам`ятки археології відповідно до проекту меж території, зон охорони та режимів їх використання пам`ятки археології з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (без виділення в окреме землеволодіння) не внесено до Державного земельного кадастру, реєстрація прав згідно чинного законодавства України не проводилась.
З урахуванням наведеного стверджується, що, приймаючи спірний наказ, Головне управління діяло в межах повноважень і відповідно до наявної в Управлінні інформації. Посилаючись на ч.ч. 1, 3-6 ст. 79-1 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 5, ч. 4 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і те, що площа пам`ятки археології є значно меншою за площу спірної земельної, вважає, що державна реєстрація набуття/припинення речового права на земельну ділянку проводиться виключно на сформовану земельну ділянку, відомості щодо якої внесені до Державного земельного кадастру, а тому неможливо скасувати як наказ Головного управління, так і рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку лише в певній частині площі, яка накладається на земельну ділянку, на якій безпосередньо розташована пам`ятка археології, за відсутності її поділу у встановленому законом порядку, при цьому, збірний кадастровий план не можна вважати належним доказом накладення земельних ділянок.
Представник Дунаєвецької міської ради вважає вимоги прокурора необґрунтованими. Наголошує, що відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002 внесені до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, розробленого ДП “Центр державного земельного кадастру”. Вказано, що неможливо скасувати як наказ Головного управління, так і рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку лише в певній частині площі, яка накладається на земельну ділянку, на якій безпосередньо розташована пам`ятка археології, за відсутності її поділу у встановленому законом порядку, при цьому, збірний кадастровий план не можна вважати належним доказом накладення земельних ділянок. 
Також звертається увага, що за положеннями ч. 4 ст. 25 Закону України “Про землеустрій” відповідність документації із землеустрою положенням нормативно-технічних документів, державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою засвідчується у паперовій формі - підписом та особистою печаткою сертифікованого інженера землевпорядника, який відповідає за якість робіт із землеустрою. Тобто, відповідно до вимог ст. 28 цього Закону розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. Саме зазначена технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель стала підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Відтак, представник Дунаєвецької міської ради просить суд відмовити у позові.
Прокурор в судовому засіданні позов підтримав, наполягає на його задоволенні. Присутні представники сторін підтримали доводи викладені в заявах по суті справи. 
Ст. 202 ГПК України передбачає, що суд може розглядати справу за відсутності учасника справи, якщо його було належно повідомлено, проте, він не повідомив про причин неявки або така неявка є повторною.
Ураховуючи викладене вище, відсутність клопотань сторін та третьої особи про відкладення розгляду справи, належне повідомлення сторін та третьої особи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі позивача та третьої особи за наявними в матеріалах справи доказами.
Перелік обставин, які є предметом доказування; доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність даних обставин.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.06.2020р., 16.06.2020 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності територіальної громади в особі Дунаєвецької міської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2025р., 16.06.2020 року зареєстровано право комунальної власності територіальної громади в особі Дунаєвецької міської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га. Реєстрація речового права здійснена державним реєстратором Дунаєвецької міської ради Критюк К.М. на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-6557-СГ від 26.09.2018р. про передачу земель із державної у комунальну власність.
20.04.2018р. рішенням Дунаєвецької міської ради №32-35/2018р ініційовано перед Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області передачу проінвентаризованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність на території Дунаєвецької міської ради. 
30.08.2018р. наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-5598-СГ затверджено технічну документацію щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 3452,7866 га в кількості 580 земельних ділянок на території Дунаєвецького району Хмельницької області з урахуванням Перспективного плану формування території Дунаєвецької міської об`єднаної територіальної громади.
26.09.2018р. згідно з наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-6556-СГ “Про передачу земельних ділянок з державної у комунальну власність”, та у відповідності до наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру “Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності” від 15.03.2018 № 45, передано з державної у комунальну власність Дунаєвецькій міській об`єднаній територіальній громаді в особі Дунаєвецької міської ради земельні ділянки сільськогосподарського призначення, площею 8701,4404 га, у тому числі земельну ділянку з земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, що підтверджується також копією додатку до наказу № 22-6557-СГ від 26.09.2018р. (п. 546), копією акту приймання-передачі земельної ділянки від 28.09.2018р.
Поземельна книга на земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, відкрита 26.08.2018 (категорія земель – землі сільськогосподарського призначення, код цільового призначення – землі запасу). 19.06.2020 до Поземельної книги внесено відомості щодо власника земельної ділянки – територіальна громада в особі Дунаєвецької міської ради Хмельницької області. 
Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 13.10.2025р. земельна ділянка з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, 26.08.2018 зареєстрована у Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, виготовленої Хмельницькою регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру».
Проведеним сертифікованим інженером-землевпорядником Артнаєвим П.М. (ТОВ "Джафар") співставленням координат поворотних точок зовнішніх меж земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, та земельної ділянки (території) пам`ятки археології місцевого значення Двошарове городище встановлено, що в межах сформованої земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, частково знаходиться територія вищезазначеної пам`ятки археології, загальна площа якої 31,07 га, а площа накладення становить – 4,1108 га. Вказане підтверджується виготовленим сертифікованим інженером-землевпорядником збірним кадастровим планом.
Зазначений об`єкт культурної спадщини взято на державний облік як пам`ятку археології у 1987 році на підставі рішення виконавчого комітету Хмельницької обласної ради народних депутатів № 73 від 01.04.1987р.
У 2010 році на вказану пам`ятку археології виготовлено «Проект меж території, зон охорони та режимів їх використання пам`ятки археології місцевого значення «Городище скіфського і давньоруського часів Городиська» («Городище Городиська») з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (без виділення в окреме землеволодіння) на території Миньковецької сільської ради Дунаєвецького району та Отроківської сільської ради Новоушицького району Хмельницької області». 
Згідно з наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 19.04.2024 за № 294, до Державного реєстру нерухомих пам`яток України занесено об`єкти культурної спадщини у Хмельницькій області, серед яких і вищевказана пам`ятка археології.
Крім того, в матеріалах справи наявні копії: акту візуального обстеження від 21.06.2024 року, паспорта об`єкта культурної спадщини від 02.04.1987р. тощо.
Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 3 ст. 4 ГПК України передбачено, що до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно із ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Частинами 4, 5 ст. 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначає, що зміна цільового призначення спірної земельної ділянки історико-культурного призначення на землі сільськогосподарського призначення та передача земельної ділянки з державної у комунальну власність відбулись з порушенням вимог чинного законодавства та позбавило державу як власника можливості розпоряджатися земельною ділянкою історико-культурного призначення. Оскільки землі, на яких розташовуються пам`ятки археології, належать до земель історико-культурного призначення, перебувають виключно у державній власності, є обмежено оборотоздатними об`єктами цивільних прав, вони не можуть передаватися із державної у іншу форму власності, а будь-яка зміна цільового призначення цієї категорії земель можлива лише за погодженням з Кабінетом Міністрів України, незаконне набуття спірної земельної ділянки у комунальну власність та безпідставна зміна її цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення порушує права держави як власника земель історико-культурного призначення, у тому числі використовувати та розпоряджатися своєю власністю за цільовим призначенням, забезпечувати її охорону та належне обслуговування. Оформлення права комунальної власності на земельну ділянку, яка не може перебувати в іншій, ніж державна, власності, та як землі сільськогосподарського призначення, свідчить про порушення інтересів держави, оскільки зачіпає інтереси всього Українського народу (ст. ст. 13, 14, 54 Конституції України) та становить загрозу безповоротної втрати цієї пам`ятки археології та її історико-культурної цінності. Отже, як зазначив прокурор, заявлені позовні вимоги спрямовані на задоволення суспільної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права держави на землі історико-культурного призначення, недопущення зміни їх цільового призначення чи передання в іншу форму власності. 
Звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації (Хмельницької обласної державної адміністрації), прокурор з огляду на положення ст. ст. 20, 117, 122 Земельного кодексу України, ст. 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини", зазначив, що спірна земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення, відтак повноваження на розпорядження нею та на захист інтересів держави наділена Хмельницька обласна державна адміністрація (на період дії правового режиму воєнного стану – Хмельницька обласна військова адміністрація) як уповноважений державою органу здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).
Судом враховується, що відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про охорону культурної спадщини" державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать, зокрема обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.
До повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить, серед іншого, здійснення контролю за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження; призначення відповідних охоронних заходів щодо пам`яток місцевого значення та їхніх територій у разі виникнення загрози їх руйнування або пошкодження внаслідок дії природних факторів або проведення будь-яких робіт; погодження відчуження або передачі пам`яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління; укладення охоронних договорів на пам`ятки; здійснення інших повноважень відповідно до закону (ст. 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини").
При цьому, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ з 24.02.2022 на території України введено воєнний стан, дія якого триває, оскільки його строк продовжено відповідними Указами Президента України.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи - військові адміністрації. Рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.
Повноваження військових адміністрацій визначені ст. 15 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", зокрема, такі повноваження здійснюються в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 68/2022 "Про утворення військових адміністрацій" для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, серед інших утворено Хмельницьку обласну військову адміністрацію та визначено, що у зв`язку з утворенням військових адміністрацій, зазначених у цій статті, обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.
З вищенаведених положень випливає, що розпорядником земель історико-культурного призначення на території Хмельницької області є Хмельницька обласна військова адміністрація, що також узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц.
Судом зважається на те, що, як зазначено у постановах Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них.
Системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Судом враховується, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Отже, прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
З матеріалів справи слідує, що прокурор звернувся до Хмельницької обласної військової адміністрації з листом від 25.09.2025р., у якому, повідомивши про допущені порушення при переданні спірної земельної ділянки історико-культурного призначення, просив відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" поінформувати, чи вживатимуться заходи представницького характеру для повернення спірної земельної ділянки до державної власності; у разі невжиття заходів - повідомити про причини. У відповідь Хмельницька обласна військова адміністрація повідомила, що не планує вживати відповідні заходи представницького характеру; зазначила, що не заперечує стосовно вжиття заходів представницького характеру прокуратурою щодо повернення у державну власність земель історико-культурного призначення, на яких розташовуються пам`ятки археології місцевого значення (лист від 14.10.2025р).
З наведеного слідує, що позивач з урахуванням обізнаності про порушення інтересів держави, на які вказує прокурор, не відреагував на стверджуване порушення належним чином, заходів захисту інтересів держави, зокрема, у судовому порядку, самостійно не вжив. Невжиття таких заходів за умови обізнаності про наявність відповідного порушення, про що свідчить вищенаведене листування прокурора з позивачем, стало підставою для звернення прокурора в інтересах держави в особі позивача до суду з цим позовом.
Така бездіяльність позивача як компетентного органу, який здійснює відповідні повноваження у сфері спірних правовідносин, є самостійною юридичною особою, однак який незалежно від причини не здійснює захисту інтересів держави в судовому порядку, виключає можливість трактування прокурора як альтернативного суб`єкта звернення до суду, що замінює компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. У цьому випадку прокурор виконує саме субсидіарну роль, замінюючи в судовому провадженні позивача, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту інтересів держави.
Наведені вище обставини щодо обізнаності позивача з порушенням інтересів держави, зважаючи на характер наданої позивачем відповіді на лист прокурора, свідчать про встановлення обставин, за яких порушення відповідачем інтересів держави супроводжується неналежним виконанням уповноваженим органом функцій із їх захисту, що призводить до виникнення у органів прокуратури не лише права, а й обов`язку вжити заходів з представництва інтересів держави в суді.
Вказане відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру" є підставою для захисту інтересів держави в особі позивача шляхом пред`явлення цього позову. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18. При цьому, у підтвердження дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" для звернення до суду з відповідним позовом, у матеріали справи надано повідомлення (від 24.12.2025р.), адресоване Хмельницькій обласній військовій адміністрації, про наявність підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави в особі позивача в суді.
Судом враховується, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (ст. 13 Конституції України).
У ст. 14 Конституції України зазначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону 
Частиною 2 ст. 78 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 18 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі сільськогосподарського призначення; землі історико-культурного призначення.
До земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби (ст. 53 Земельного кодексу України).
За визначеннями, наведеними у ст. 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини", пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; об`єкт культурної спадщини - це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності.
Археологічні об`єкти культурної спадщини - це рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації (ст. 2 Закону України "Про охорону культурної спадщини").
При цьому, як визначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, об`єкт культурної спадщини визначається загальною характеристикою об`єктів, які мають цінність, зокрема, з археологічного погляду. Натомість пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, цінність якого підтверджена у встановленому законом порядку, зокрема, шляхом його реєстрації.
Зокрема, ст. 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки.
Пунктом 3 розділу Х "Прикінцеві положення" Закону України "Про охорону культурної спадщини" встановлено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
Статтею 6 Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури від 13.07.1978 № 3600-IX (який діяв на день прийняття рішення про взяття на державний облік пам`ятки археології) до пам`яток археології віднесено городища, кургани, залишки стародавніх поселень, укріплень, виробництв, каналів, шляхів, стародавні місця поховань, кам`яні скульптури, наскальні зображення, старовинні предмети, ділянки історичного культурного шару стародавніх населених пунктів.
Згідно зі статті 8 цього Закону виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів у межах прав, наданих законом, забезпечують виявлення, облік, охорону і використання пам`яток історії та культури, що знаходяться на території Ради, залучають громадськість до проведення заходів по охороні, використанню і пропаганді цих пам`яток, організують шефство підприємств, установ, організацій над ними, забезпечують додержання законодавства про охорону і використання пам`яток історії та культури.
Виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам`яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.
З огляду на те, що пам`ятка археології місцевого значення «Двошарове городище» взята на державний облік як пам`ятка археології у 1987 році на підставі рішення виконавчого комітету Хмельницької обласної ради народних депутатів № 73 від 01.04.1987р. та враховуючи положення п. 3 р. Х "Прикінцеві положення" Закону України "Про охорону культурної спадщини", вказана пам`ятка була пам`яткою культурної спадщини, а земельна ділянка, на якій розміщена пам`ятка, відповідно, є землями історико-культурного призначення.
Згідно зі ст. 14-1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" територія пам`ятки - це територія, історично і топографічно пов`язана з розпланувально-просторовою еволюцією пам`ятки, для якої визначається спеціальний охоронний режим її використання з метою збереження цілісності пам`ятки. Межі та режими використання території пам`ятки визначаються науково-проектною документацією, що складається за результатами проведених досліджень. Рішення про затвердження науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання території пам`ятки приймається, зокрема органом охорони культурної спадщини Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями - щодо територій пам`яток місцевого значення. Режим використання території пам`ятки встановлює обмеження діяльності у використанні відповідної території (земель). Будь-яка діяльність у межах території пам`ятки має здійснюватися з дотриманням режиму використання пам`ятки, у тому числі всіх обмежень у використанні земель, зокрема у сфері забудови.
Як встановлено судом, у 2010 році на вказану пам`ятку археології виготовлено «Проект меж території, зон охорони та режимів їх використання пам`ятки археології місцевого значення «Городище скіфського і давньоруського часів Городиська» («Городище Городиська») з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (без виділення в окреме землеволодіння) на території Миньковецької сільської ради Дунаєвецького району та Отроківської сільської ради Новоушицького району Хмельницької області». 
Згідно з наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 19.04.2024 за № 294, до Державного реєстру нерухомих пам`яток України занесено об`єкти культурної спадщини у Хмельницькій області, серед яких і вищевказана пам`ятка археології.
Таким чином, станом на час звернення прокурора до суду із цим позовом вищевказана пам`ятка археології має затверджені межі території, зон охорони та режими їх використання із встановленими межами земельної ділянки в натурі (на місцевості) (без виділення в окреме землеволодіння) та занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Водночас, за приписами ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) обов`язковій державній експертизі підлягали, з-поміж іншого, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів; проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель у разі формування земельних ділянок за рахунок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.
За приписами ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Як встановлено судом, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.06.2020р., 16.06.2020 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності територіальної громади в особі Дунаєвецької міської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2025р., 16.06.2020 року зареєстровано право комунальної власності територіальної громади в особі Дунаєвецької міської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га. Реєстрація речового права здійснена державним реєстратором Дунаєвецької міської ради Критюк К.М. на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-6557-СГ від 26.09.2018 про передачу земель із державної у комунальну власність.
Однак, проведеним сертифікованим інженером-землевпорядником Артнаєвим П.М. (ТОВ "Джафар") співставленням координат поворотних точок зовнішніх меж земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, та земельної ділянки (території) пам`ятки археології місцевого значення «Двошарове городище» встановлено, що в межах сформованої земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, частково знаходиться територія вищезазначеної пам`ятки археології, загальна площа якої 31,07 га, а площа накладення становить – 4,1108 га. Вказане підтверджується виготовленим сертифікованим інженером-землевпорядником збірним кадастровим планом.
Згідно з частиною першої статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю.
Відповідно до частини шостої статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.
Отже, діюче законодавство безальтернативно визначає для пам`яток археології та земель, на яких вони розташовані, єдину форму власності - державну, а у випадку, якщо така земельна ділянка не перебуває у державній власності, остання підлягає обов`язковому вилученню або викупу державою (за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв).
Суб`єктом права на землі державної власності, згідно ст. 80 Земельного кодексу України, є держава, яка реалізує це право на землі державної власності через відповідні органи державної влади.
Частини 1 та 2 статті 84 Земельного кодексу України передбачають, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини" території пам`яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації. Зміна цільового призначення земельної ділянки, зміна функціонального призначення території, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, не є підставою для припинення обмежень у використанні земель, встановлених у зв`язку з наявністю таких об`єктів.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 Земельного кодексу України землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель.
Виходячи з принципу використання земельних ділянок за цільовим призначенням (ст. 96 Земельного кодексу України), на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню.
Зазначені правові норми спрямовані на забезпечення належної охорони пам`яток археології, оскільки пам`ятки археології як нерухомі об`єкти культурної спадщини не можуть бути перенесені на інше місце без втрати їх цінності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 зазначила, що пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, в зв`язку з чим нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно із Законом України "Про охорону культурної спадщини" не може перебувати в приватній чи комунальній власності.
Статтею 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" гарантовано право державної власності на пам`ятки археології. Відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками археології, у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована.
Крім того, судом враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про землеустрій" цільове використання земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до частин 1, 2 статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України (ч. 7 ст. 20 Земельного кодексу України).
Однак, суду не подано доказів дотримання порядку зміни цільового призначення спірної земельної ділянки із земель історико-культурного призначення на землі сільськогосподарського призначення.
Отже, матеріалами справи підтверджується наявність на земельній ділянці з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га об`єкта культурної спадщини - пам`ятки археології місцевого значення «Двошарове городище» (площа накладення становить 4,1108 га). Як результат, ця земельна ділянка передана з державної власності у комунальну протиправно, а в частині накладення на цю земельну ділянку пам`ятки археології місцевого протиправно змінено її цільове призначення із земель історико-культурного призначення на землі сільськогосподарського призначення. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення, а також право кожної особи на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а у статті 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу із застосуванням відповідного способу захисту.
У частині 2 статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, а також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41 Конституції України).
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина 2 статті 152 ЗК України).
Відповідно до частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України). 
Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Відповідно до п. г) ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно з ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам (ст. 21 Земельного кодексу України).
Аналіз наведених правових норм підтверджує, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою цивільного права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункт 143), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 99), від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).
У пункті 64 постанови від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такий правовий висновок: "Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення селищної ради було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в господарських судах".
Наведений висновок є застосовним і до правовідносин, у яких земельна ділянка протиправно передана Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області з державної власності у комунальну власність територіальної громади.
З огляду на особливості правового регулювання земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології, та неможливість їх передання у комунальну чи приватну власність, а також з урахуванням того, що спірна земельна ділянка була передана Дунаєвецькій міській раді як земля сільськогосподарського призначення, суд вважає, що позов з вимогою про визнання незаконним і скасування спірного наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області за встановлених судом обставин цієї справи відповідає критерію правомірності та ефективності вибраного прокурором способу захисту порушеного права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки та особи її власника. Подібний за змістом висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, підтримано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, застосовано у постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №916/1750/22.
Також судом враховується, що згідно з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 у постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22, обраний прокурором спосіб захисту шляхом оскарження рішення (наказу) уповноваженого органу про передачу земельної ділянки в комунальну власність безпосередньо передбачений у пункті 10 частини другої статті 16 ЦК України та є достатнім і ефективним у спірних у вказаних справах правовідносинах, відповідає правовій природі відносин учасників спору. З урахуванням обставин, з якими прокурор пов`язував порушення прав та інтересів держави (наявність державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку), скасування рішення уповноваженого органу, яке продовжує діяти як підстава виникнення та існування права комунальної власності і внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приведе до усунення порушення прав держави на об`єкти археологічної спадщини.
Отже, враховуючи вищенаведені обставини справи, а саме: віднесення спірної земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка архітектури, до земель історико-культурного призначення, які можуть перебувати лише у державній власності, беручи до уваги відсутність доказів у підтвердження дотримання порядку зміни її цільового призначення, відсутність передбачених законодавством підстав для припинення права державної власності на спірну земельну ділянку та її передання у складі земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га до комунальної власності, суд доходить висновку про те, що оспорюваний наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області в частині передачі у комунальну власність Дунаєвецької міської об`єднаної територіальної громади в особі Дунаєвецької міської ради земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га (пункт 546 додатку до наказу № 22-6557-СГ від 26.09.2018р.), виданий з порушенням вищезазначених вимог законодавства, права власності держави на земельну ділянку обмеженої оборотоздатності та в цій частині підлягає визнанню недійсним.
Відповідно до частини 2 статті 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до пункту 1 ч. 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
При цьому згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. 
З аналізу наведеної норми слідує, що способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
Судом враховується, що з огляду на положення ст. 125 Земельного кодексу України передбачена Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" можливість скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки, як уточнив законодавець, у разі такого скасування державної реєстрації прав відповідні права припиняються.
На даний час земельна ділянка з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, у складі якої знаходиться спірна земельна ділянка історико-культурного призначення державної власності, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована на праві комунальної власності за Дунаєвецькою міською об`єднаною територіальною громадою в особі Дунаєвецької міської ради, як наслідок, держава позбавлена можливості розпоряджатись спірною земельною ділянкою історико-культурного призначення, здійснювати її збереження та охорону.
Також судом враховується, що відповідно до ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, з-поміж іншого, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
Згідно зі статтею 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
Судом звертається увага, що внесення до Державного земельного кадастру відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, з віднесенням її до категорії земель сільськогосподарського призначення не відповідає вимогам чинного законодавства, враховуючи те, що на вказаній земельній ділянці розташована пам`ятка археології.
Наявність відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, на якій розташована пам`ятка археології, як земельної ділянки сільськогосподарського призначення у Державному земельному кадастрі порушує принципи об`єктивності, достовірності, повноти його відомостей, визначені ст. 3 Закону України “Про Державний земельний кадастр”.
Враховуючи наведене, з огляду на встановлення факту накладення спірної земельної ділянки історико-культурного призначення площею 4,1108 га, яка перебуває у власності держави, на земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, відсутність будь-яких доказів у підтвердження зміни цільового використання спірної земельної ділянки із земель історико-культурного призначення на землі сільськогосподарського призначення (землі запасу), наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області в частині передачі у комунальну власність Дунаєвецької міської об`єднаної територіальної громади в особі Дунаєвецької міської ради земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га та, як наслідок, відсутність правових підстав для реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку, суд доходить висновку, що державна реєстрація права комунальної власності Дунаєвецької міської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га та державна реєстрація цієї земельної ділянки в Державному земельному кадастрі проведені з порушенням законодавства та права держави на землі історико-культурного призначення і підлягають скасуванню.
Одночасне скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га і державної реєстрації зазначеної земельної ділянки поновить права законного розпорядника спірної землі. 
Вищенаведене спростовує доводи відповідачів, враховуючи при цьому зміст висновків, наведених у постановах Верховного Суду від 20.12.2023 у справі № 916/1517/22, від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22.
З приводу позовної вимоги прокурора про витребування з незаконного володіння земельної ділянки історико-культурного призначення суд враховує, що відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю.
Згідно зі ст.ст. 387, 391 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як убачається з акту приймання-передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 28.09.2018р., Дунаєвецька міська рада прийняла земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га у комунальну власність.
За приписами ч. ч. 9, 13 ст. 79-1 ЗК України, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Відтак, враховуючи передання спірної земельної ділянки історико-культурного призначення площею 4,1108 га у комунальну власність у складі земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га та беручи до уваги висновок суду про необхідність скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, тобто припинення її існування як об`єкта цивільних прав, витребування спірної земельної ділянки історико-культурного призначення площею 4,1108 га, яка до неї входить, є можливим та таким, що сприятиме відновленню порушеного права державної власності на спірну земельну ділянку.
З огляду на наведене заявлена прокурором вимога про витребування з незаконного володіння земельної ділянки історико-культурного призначення площею 4,1108 га, що знаходиться під пам`яткою археології місцевого значення, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 
Судом відзначається, що частинами 1, 2 ст. 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).Також судом при вирішенні спору взято до уваги, що у справі “Трофимчук проти України” Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін; Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа “Руїс Торіха проти Іспанії”). 
Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора, тому вони підлягають задоволенню.
Розподіл судових витрат між сторонами.
У зв`язку із задоволенням позову витрати по оплаті судового збору покладаються на відповідачів відповідно до ст. 129 ГПК України (з урахуванням коефіцієнта 0,8 для пониження розміру ставки судового збору).
Керуючись ст. 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.
Визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-6557-СГ від 26.09.2018р. в частині передачі у комунальну власність Дунаєвецької міської об`єднаної територіальної громади в особі Дунаєвецької міської ради земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га (пункт 546 додатку до наказу № 22-6557-СГ від 26.09.2018р.).
Визнати незаконною та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права комунальної власності Дунаєвецької міської ради (код ЄДРПОУ 04060714) на земельну ділянку з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2103299068218), припинивши право комунальної власності на неї.
Скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га. 
Витребувати у власність держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації (Хмельницької обласної державної адміністрації) (м. Хмельницький, майдан Незалежності, буд. 2 (Будинок Рад); код 22985083) з незаконного володіння Дунаєвецької міської ради (вул. Шевченка, 50, м. Дунаївці, Кам`янець-Подільський район, Хмельницька область, 32400, код 04060714) земельну ділянку історико-культурного призначення, площею 4,1108 га, яка знаходиться в межах сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 6821885900:08:005:2002, площею 11,6419 га, на території Дунаєвецької міської територіальної громади Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, в межах та координатах, визначених збірним кадастровим планом, виготовленим 04.12.2025р. Артнаєвим П.М. (ТОВ «ДЖАФАР»).
Видати наказ.
Стягнути з Дунаєвецької міської ради (вул. Шевченка, 50, м. Дунаївці, Кам`янець-Подільський район, Хмельницька область, 32400, код 04060714) на користь Хмельницької обласної прокуратури (пров. Військоматський, 3, м. Хмельницький, 29000, код 02911102) 4844,8 грн. (чотири тисячі вісімсот сорок чотири грн. 80 коп.) витрат зі сплати судового збору.
Видати наказ. 
Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (вул. Інститутська, 4/1, м. Хмельницький, 29016, код 39767479) на користь Хмельницької обласної прокуратури (пров. Військоматський, 3, м. Хмельницький, 29000, код 02911102) 4844,8 грн. (чотири тисячі вісімсот сорок чотири грн. 80 коп.) витрат зі сплати судового збору.
Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 17.03.2026р.

Суддя С.В. Заверуха 

Відрук.: 1 прим. 
1 - до справи; 
Електронна пошта: Хмельницька обласна прокуратура - khm_m_oprok@khmel.gp.gov.ua та sekretariat@khmel.gp.gov.ua.
Надіслати прокуратурі, позивачу, відповідачу 1, 2 та третій особі до електронного кабінету Електронного суду.