№ 201/5033/21
 
провадження 2/201/206/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року Соборний районний суд міста Дніпра
в складі: головуючого - судді Антонюка О.А.
з секретарем – Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перспектива Інвестмент», Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Перспектива» і ОСОБА_2 , треті особи Дніпровська міська рада, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Наталя Миколаївна і Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бельведер Шаумяна, 10» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння і скасування записів про державну реєстрацію та за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бельведер Шаумяна, 10» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перспектива Інвестмент», Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Перспектива» і ОСОБА_2 , треті особи Дніпровська міська рада, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Наталя Миколаївна і ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння і скасування записів про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 травня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Перспектива Інвестмент», ТОВ «Керуюча компанія «Перспектива», виконавчого комітету Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправними і скасування рішень та свідоцтв, недійсним рішення, свідоцтва про право власності; визнання недійсним договору купівлі-продажу частини сукупних валових активів підприємства від 15 травня 2009 року ВМС № 944475, ВМС № 944476 реєстр 3295, 15 травня 2009 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В.; визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1216 від 21 травня 2021 року, виданого приватним нотаріусом ДМНО Мошковською Н.М., укладеного між ТОВ «Керуюча компанія «Перспектива» та ОСОБА_2 .. Позовні вимоги позивач не змінював, але неодноразово уточнював. Остаточні позовні вимоги викладені в заяві ОСОБА_1 про зменшення позовних вимог від 29 липня 2025 року (а.с. 111-133 т. 9), в яких позивач ОСОБА_1 просив визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити ОСОБА_1 пропущений з поважних причин строк позовної давності звернення до суду із цим позовом; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , укладений 15 липня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Вербою В.М. за реєстром № 544, відповідно до якого ТОВ «Перспектива Інвестмент» продало, а ТОВ «Керуюча компанія «Перспектива Інвестмент» купило нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2) за адресою АДРЕСА_2 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2), загальною площею 78.4 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2), розташоване по АДРЕСА_2 ; скасувати запис про державну реєстрацію наступних приміщень: в підвалі приміщення № 34 поз. 2-7, приміщення № 39 поз. 2-16, поз. XIV-1, XIV-2, на першому поверсі приміщення № 34 поз. І, поз. І-1, І-2, І-3, І-4, І-5, І-6, І-8, І-9, на другому поверсі поз. ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, ІІ-5, ІІ-6, на третьому поверсі поз. ІІІ-1, ІІІ-2, ІІІ-3, ІІІ-4, ІІІ-5, ІІІ-6, на четвертому поверсі поз. ІV-1, IV-2, IV-3, IV-4, IV-5, IV-6, на п`ятому поверсі поз. V-1, V 2, V-3, V-4, V-5, V-6, на шостому поверсі поз.VI-1, VI-2, VI-3, VI-4, VI-5, VI-6, на сьомому поверсі поз.VII-1, VII-2, VII-3, VII-4, VII-5, VII-6, на восьмому поверсі поз.VIII-1, VIII-2, VIII-3, VIII-4, VIII-5, VIII-6, на дев`ятому поверсі поз. IX-1, IX-2, IX-3, IX-4, IX-5, IX-6, на десятому поверсі поз. X-1, X-2, X-3, X-4, X-5, X-6, на одинадцятому поверсі поз. XI-1, XI 3, XI-4, на дванадцятому поверсі приміщення № 38 поз.1, 2, поз.XII-1, XII-2, XII-3, XII-4, в мезонині поз. XIII-1, XIII-2, XIII-3, XIII-4, всього загальною площею 940.4 кв. м; в підвалі 563/1000 частин приміщення № 39 поз. 1, площею 771.6 кв. м, ганок літ. а, приямок літ.а (1), вхід у підвал літ.а (2), приямок літ.а (3), приямок літ.а (4), ганок літ.а (5), ганок літ.а (6), № 1-3, 6, 7, 10-12 - огорожа, № 8,9-підпірна стінка, І, ІІ-мостіння, а також нежитлового приміщення І-7, загальною площею 7.9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 . 
Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 661/2 від 16 березня 2000 року було затверджено акт державної технічної комісії від 24 вересня 1999 року про прийняття в експлуатацію житлового комплексу «Бельведер» загальною площею 9301.15 м. кв. по АДРЕСА_3 , збудованого ТОВ будівельною фірмою «Перспектива-1». Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 996 від 18 травня 2000 року вирішено оформити права власності з видачею свідоцтв фізичним та юридичним особам на квартири, паркувальні місця і нежитлові приміщення на підставі договору про участь на паях у будівництві житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_3 згідно з додатком. На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18 травня 2000 року за № 996 були видані свідоцтва про право власності, у тому числі і на спірні приміщення. 15 травня 2009 року між ТОВ будівельна фірма «Перспектива-1» та ТОВ «Перспектива Інвестмент» було укладено договір купівлі-продажу частини сукупних валових активів підприємства відповідно до якого ТОВ будівельна фірма «Перспектива-1» передало за плату у власність ТОВ «Перспектива Інвестмент» об`єкти, у тому числі і спірні приміщення, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Рудкевичем Є.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3295. 
15 липня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , відповідно до якого ТОВ «Перспектива Інвестмент» продало, а ТОВ «Керуюча компанія «Перспектива Інвестмент» купило нежитлове приміщення № 36 (поз. 1,2) за адресою АДРЕСА_2 . Договір посвідчений 15 липня 2016 року за реєстром №544 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. 
21 травня 2021 року ТОВ «Перспектива «Інвестмент» продала, а ОСОБА_2 купив нежиле приміщення № 36 поз.1, 2 загальною площею 78.4 кв. м в будинку А-12 на першому поверсі в житловому будинку АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Мошковською Н.М. 
Позивач вважає, що на всі спірні приміщення, у тому числі приміщення № 36 поз.1,2 не є окремими приміщеннями, є невід`ємною частиною житлового будинку і знаходяться у власності та у користуванні усіх власників та мешканців будинку, а відтак, право власності на ці приміщення не може бути оформлено ні на юридичні, ні на фізичні особи.
Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
З метою усунення перешкод позивачу і всім співвласникам будинку, ОСББ у здійсненні права користування та розпорядження допоміжними і інш. приміщеннями цього будинку, наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності відповідача на вказані спірні приміщення, із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна за відповідачами.
Отже відповідачі при подачі документів та оформленні і реєстрації власності та подальшому володінні вказаними приміщеннями діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів щодо не бажання переоформити вказане відповідно до законів України. На їх (позивача, ОСББ) звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права позивача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по оформленню спірних приміщень та права власності неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд фактично усунути перешкоди у здійсненні позивачем, співвласниками будинку права користування та розпорядження вказаними приміщеннями та визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити ОСОБА_1 та ОСББ «Бельведер Шаумяна, 10» пропущений з поважних причин строк позовної давності звернення до суду із цим своїм позовом, визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 укладений 15 липня 2016 року та посвідчений за реєстром № 544, відповідно до якого ТОВ «Перспектива Інвестмент» продало, а ТОВ «Керуюча компанія «Перспектива Інвестмент» купило нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2) за адресою АДРЕСА_2 , витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2), розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вказане нежитлове приміщення № 36, скасувати запис про державну реєстрацію вказаних позивачами приміщень цього будинку і стягнути сплачений судовий збір та витрати, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.
Представники відповідачів по справі, ТОВ «Перспектива Інвестмент», ТОВ «Керуюча компанія «Перспектива» в судове засідання не прибули, про причини не прибуття суду не повідомили, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, своїм правом надати відзив на позовну заяву не скористалися. Вимоги позову фактично не визнали, зобов`язань з позивачами не мають, вимоги безпідставні, не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності представників вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_2 08 вересня 2021 року надав відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с. 80-80б том 2), та 12 листопада 2025 року через свого представник ОСОБА_3 та систему електронний суд надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСББ «Бельведер Шаумяна,10» (а.с.220-237 том 10). 15 листопада 2025 року відповідач ОСОБА_2 через свого представника Рейн Т.Г. та систему електронний суд надав заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСББ «Бельведер Шаумяна,10» (а.с. 21-35 том 11) та застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (а.с. 68-81 том 11). В обґрунтування своїх доводів відповідач ОСОБА_2 зазначив, що він купив приміщення № 36 поз. 1, 2 в ТОВ «Керуюча компанія «Перспектива», договір посвідчено нотаріально, у нього є технічний паспорт на це приміщення, а тому на його думку це приміщення є окремим нежитловим приміщенням і не має відношення до ОСББ «Бельведер Шаумяна, 10», вважає себе добросовісним набувачем. Отже, придбання об`єкту нерухомості ним проведено з нотаріальним оформленням відповідно до закону, без порушень. Вважають з представником позовні вимоги безпідставними і не доведеними та просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.
Представник третьої особи без самостійних вимог, Дніпровської міської ради, надала до суду 15 липня 2025 року відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.71-76 том 8), а 12 грудня 2025 року надала додаткові пояснення у справі, в яких просила прийняти рішення в межах чинного законодавства (а.с.157-167 том 11).
Треті особи: приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М та Мошковська Н.М. до суду не прибули, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, своїм правом надати пояснення або відзив на позовну заяву не скористалися. Не заперечували проти слухання справи за їх відсутності, отже суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних третіх осіб або їх представників відповідно до ст. 223 ЦПК України.
Третя особа із самостійними вимогами ОСББ «Бельведер Шаумяна, 10» звернулось із самостійними позовними вимогами до ТОВ «Перспектива Інвестмент», ТОВ «Керуюча компанія «Перспектива», ОСОБА_2 , треті особи Дніпровська міська рада, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Н.М., ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння і скасування записів про державну реєстрацію (а.с. 133-150 том 6). Неодноразово змінювала свої позовні вимоги і в остаточній редакції від 30 липня 2025 року (а.с.124-138 том 10) просили визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити ОСББ «Бельведер Шаумяна,10» строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , укладений 15 липня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. за реєстром № 544, відповідно до якого ТОВ «Перспектива Інвестмент» продало, а ТОВ «Керуюча компанія «Перспектива Інвестмент» купило нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2) за адресою АДРЕСА_2 ; витребувати з чужого незаконного володіння громадянина ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення № 36 (поз. 1,2), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; скасувати запис про державну реєстрацію наступних приміщень: в підвалі приміщення № 34 поз.2-7, приміщення № 39 поз.2-16, поз. XIV-1, XIV-2, на першому поверсі приміщення № 34 поз. І, поз. І-1, І-2, І-3, І-4, І-5, І-6, І-8,І-9, на другому поверсі поз. ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, ІІ-5, ІІ-6, на третьому поверсі поз. ІІІ-1, ІІІ-2, ІІІ-3, ІІІ-4, ІІІ-5, ІІІ-6, на четвертому поверсі поз. ІV-1, IV-2, IV-3, IV-4, IV-5, IV-6, на п`ятому поверсі поз. V-1, V-2, V-3, V-4, V-5, V-6, на шостому поверсі поз. VI-1, VI-2, VI-3, VI-4, VI-5, VI-6, на сьомому поверсі поз. VII-1, VII-2, VII-3, VII-4, VII-5, VII-6, на восьмому поверсі поз.VIII-1, VIII-2, VIII-3, VIII-4, VIII-5, VIII-6, на дев`ятому поверсі поз. IX-1, IX-2, IX-3, IX-4, IX-5, IX-6, на десятому поверсі поз. X-1, X-2, X-3, X-4, X-5, X-6, на одинадцятому поверсі поз. XI-1, XI-3, XI-4, на дванадцятому поверсі приміщення № 38 поз. 1, 2, поз. XII-1, XII-2, XII-3, XII-4, в мезонині поз. XIII-1, XIII-2, XIII-3, XIII-4, всього загальною площею 940.4 кв. м; в підвалі 563/1000 частин приміщення № 39 поз. 1, площею 771.6 кв.м, ганок літ.а, приямок літ.а (1), вхід у підвал літ.а (2), приямок літ.а (3), приямок літ.а (4), ганок літ.а (5), ганок літ.а (6), №1-3, 6,7,10-12 - огорожа, № 8,9-підпірна стінка, І,ІІ-мостіння, а також нежитлового приміщення І-7, загальною площею 7.9 кв.м..
В обґрунтування своїх позовних вимог третя особа із самостійними вимогами ОСББ «Бельведер Шаумяна,10» зазначила, що 24 вересня 2015 року було проведено державну реєстрацію ОСББ «Бельведер Шаумяна, 10», всі спірні приміщення є допоміжними та необхідні для обслуговування житлового будинку в цілому, тому вони не можуть перебувати у особистій приватній власності інших фізичних або юридичних осіб, окрім як у власності співвласників багатоквартирного будинку.
Підтримали позицію сторони позивача ОСОБА_1 , вважають, що відповідачі при подачі документів та оформленні і реєстрації власності та подальшому володінні вказаними приміщеннями діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів щодо не бажання переоформити вказане відповідно до законів України. На їх звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права позивача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по оформленню спірних приміщень та права власності неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд фактично усунути перешкоди у здійсненні позивачем, співвласниками будинку права користування та розпорядження вказаними приміщеннями та визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити ОСББ «Бельведер Шаумяна, 10» пропущений з поважних причин строк позовної давності звернення до суду із цим своїм позовом, визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 укладений 15 липня 2016 року, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2), скасувати державну реєстрацію і запис та стягнути витрати, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.
Вислухавши пояснення представників позивачів і відповідача, з`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
В судовому засіданні встановлено, що дійсно відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Судом з`ясовано, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 661/2 від 16 березня 2000 року був затверджений Акт державної технічної комісії від 24 вересня 1999 року про прийняття в експлуатацію житлового комплексу «Бельведер» загальною площею 9301.15 м. кв. по АДРЕСА_3 , збудованого Товариством з обмеженою відповідальністю будівельною фірмою «Перспектива-1» (а.с.21 том 1). Як вбачається з цього акту, замовником та одночасно підрядником будівництва виступало Товариство з обмеженою відповідальністю будівельна фірма «Перспектива-1», а генеральним проектувальником було Товариство з обмеженою відповідальністю «Дольнік і Ко».
12 травня 2000 року ТОВ будівельна фірма «Перспектива-1» звернулося з листом за вих. № 344 на ім`я Дніпропетровського міського голови з клопотанням про надання розпорядження ДМБТІ підготувати проект рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про оформлення прав власності на будівлю житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташованого за адресою АДРЕСА_3 за фізичними та юридичними особами (учасниками дольового будівництва) згідно переліку.
Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 996 від 18 травня 2000 року вирішено оформити права власності з видачею свідоцтв фізичним та юридичним особам на квартири, паркувальні місця і нежитлові приміщення на підставі договору про участь на паях у будівництві житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_3 згідно з додатком (а.с. 24 том 1).
В додатку до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 996 від 18 травня 2000 року зазначено, що ТОВ будівельна фірма «Перспектива-1» на праві колективної власності належить: житловий комплекс «Бельведер» літ. А-12 для обслуговування мешканців (за винятком квартир і нежитлових приміщень осіб, які брали участь на паях у будівництві), у тому числі нежитлові приміщення № 36 (поз. 1-6) та 1-7 (а.с. 25-26 том 1). У Акті державної технічної комісії в житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_3 перелічені окремі нежитлові приміщення: Офіс № 1 (загальна площа) 180.9 кв.м та Офіс № 2 (загальна площа) 120.16 кв. м. (а.с.22-23 том 1).
На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18 травня 2000 року за № 996 було видано свідоцтво про право власності від 22 травня 2000 року на житловий комплекс «Бельведер» літ.А-12 для обслуговування мешканців (за винятком квартир і нежитлових приміщень осіб, які брали участь на паях у будівництві), який розташований за адресою АДРЕСА_3 , який належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Перспектива-1» на праві колективної власності, та записано в реєстрову книгу № 20ЖЮ за реєстровим № 1315-155 22 травня 2000 року (а.с. 140 том 2).
На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18 травня 2000 року за № 996 було видано свідоцтво про право власності від 30 травня 2000 року на нежитлове приміщення № 36 поз. 1-6, площею 225.4 кв. м в житловому комплексі «Бельведер» літ.А-12 на першому поверсі, розташоване за адресою АДРЕСА_3 , яке належить ТОВ «Будівельна фірма «Перспектива-1» на праві колективної власності, та записано в реєстрову книгу № 46ЮН за реєстровим № 2237-146 30 травня 2000 року (а.с. 142, 204 том 2).
На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18 травня 2000 року за № 996 було видано свідоцтво про право власності від 02 червня 2000 року на нежитлове приміщення 1-7 в житловому комплексі «Бельведер» літ. А-12 (а.с. 200 том 2).
15 травня 2009 року між ТОВ будівельна фірма «Перспектива-1» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перспектива Інвестмент» було укладено договір купівлі-продажу частини сукупних валових активів підприємства, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рудкевичем Євгеном Володимировичем та зареєстровано в реєстрі за № 3295 (а.с. 150-153 том 2), відповідно до якого, ТОВ «Будівельна фірма «Перспектива-1» передало за плату у власність ТОВ «Перспектива Інвестмент» такі об`єкти: житловий комплекс «Бельведер» літ. А-12 для обслуговування мешканців (за винятком квартир і нежитлових приміщень осіб, які брали участь на паях у будівництві): в підвалі приміщення № 34 поз. 2-7, приміщення № 39 поз. 2-16, поз.XIV-1, XIV-2, на першому поверсі приміщення № 34 поз. І, поз. І-1, І-2, І-3, І-4, І-5, І-6, І-8,І-9, на другому поверсі поз.ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, ІІ-5, ІІ-6, на третьому поверсі поз.ІІІ-1, ІІІ-2, ІІІ-3, ІІІ-4, ІІІ-5, ІІІ-6, на четвертому поверсі поз.ІV-1, IV-2, IV-3, IV-4, IV-5, IV-6, на п`ятому поверсі поз. V-1, V-2, V-3, V-4, V-5, V-6, на шостому поверсі поз.VI-1, VI-2, VI-3, VI-4, VI-5, VI-6, на сьомому поверсі поз.VII-1, VII-2, VII-3, VII-4, VII-5, VII-6, на восьмому поверсі поз.VIII-1, VIII-2, VIII-3, VIII-4, VIII-5, VIII-6, на дев`ятому поверсі поз.IX-1, IX-2, IX-3, IX-4, IX-5, IX-6, на десятому поверсі поз.X-1, X-2, X-3, X-4, X-5, X-6, на одинадцятому поверсі поз.XI-1, XI-3, XI-4, на дванадцятому поверсі приміщення № 38 поз.1,2, поз.XII-1, XII-2, XII-3, XII-4, в мезонині поз.XIII-1, XIII-2, XIII-3, XIII-4, всього загальною площею 940.4 кв. м; в підвалі 563/1000 частин приміщення № 39 поз.1, площею 771.6 кв.м, ганок літ.а, приямок літ.а{1}, вхід у підвал літ.а{2}, приямок літ.а{3}, приямок літ.а{4}, ганок літ.а{5}, ганок літ.а{6}, № 1-3, 6,7,10-12 - огорожа, № 8,9-підпірна стінка, І,ІІ-мостіння, право власності на який належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житловий комплекс «Бельведер» літ. А-12, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, на підставі рішення від 18 травня 2000 року за № 996, та зареєстрованого Дніпропетровським БТІ за записом в реєстровій книзі № 20ЖЮ, за реєстровим № 1315-155 від 22 травня 2000 року; в житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » літ.А-12 на І-му поверсі нежитлове приміщення І-7, загальною площею 7.9 кв.м, право власності на яке належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення І-7, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, на підставі рішення від 18 травня 2000 року за № 996, та зареєстрованого Дніпропетровським БТІ за записом в реєстровій книзі № 46ЮН, за реєстровим № 2237-147 від 22 червня 2009 року; в житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » літ.А-12 на першому поверсі частина нежитлового приміщення № 36 поз. 1, 2 загальною площею 78.4 кв. м, право власності на яке належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення № 36, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, на підставі рішення від 18 травня 2000 року за № 996, та зареєстрованого Дніпропетровським БТІ за записом в реєстровій книзі № 46, за реєстровим № 2237-146 від 30 травня 2000 року.
24 вересня 2015 року було проведено державну реєстрацію ОСББ «Бельведер Шаумяна, 10», що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб (а.с. 43 том 1). 15 липня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , відповідно до якого ТОВ «Перспектива Інвестмент» продало, а ТОВ «Керуюча компанія «Перспектива Інвестмент» купило нежитлове приміщення № 36 (поз.1,2) за адресою АДРЕСА_2 . Договір посвідчений за реєстром № 544 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М..
18 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. внесені відомості до державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі заяви про відмову від права власності, серія та номер 09-3/10/18, від 09 жовтня 2018 року, індексний номер 43557463, ТОВ «ПЕРСПЕКТИВА ІНВЕСТМЕНТ» відмовилась від права власності на приміщення: житловий комплекс «Бельведер» літ.А-12 для обслуговування мешканців (за винятком квартир і нежитлових приміщень осіб, які брали участь на паях у будівництві): в підвалі приміщення № 34 поз. 2-7, приміщення № 39 поз. 2-16, поз.XIV-1, XIV-2, на першому поверсі приміщення № 34 поз. І, поз.І-1, І-2, І-3, І-4, І-5, І-6, І-8,І-9, на другому поверсі поз.ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, ІІ-5, ІІ-6, на третьому поверсі поз.ІІІ-1, ІІІ-2, ІІІ-3, ІІІ-4, ІІІ-5, ІІІ-6, на четвертому поверсі поз.ІV-1, IV-2, IV-3, IV-4, IV-5, IV-6, на п`ятому поверсі поз. V-1, V-2, V-3, V-4, V-5, V-6, на шостому поверсі поз.VI-1, VI-2, VI-3, VI-4, VI-5, VI-6, на сьомому поверсі поз.VII-1, VII-2, VII-3, VII-4, VII-5, VII-6, на восьмому поверсі поз.VIII-1, VIII-2, VIII-3, VIII-4, VIII-5, VIII-6, на дев`ятому поверсі поз.IX-1, IX-2, IX-3, IX-4, IX-5, IX-6, на десятому поверсі поз.X-1, X-2, X-3, X-4, X-5, X-6, на одинадцятому поверсі поз.XI-1, XI-3, XI-4, на дванадцятому поверсі приміщення № 38 поз.1,2, поз.XII-1, XII-2, XII-3, XII-4, в мезонині поз.XIII-1, XIII-2, XIII-3, XIII-4, всього загальною площею 940.4 кв.м; в підвалі 563/1000 частин приміщення № 39 поз.1, площею 771.6 кв.м, ганок літ.а, приямок літ.а{1}, вхід у підвал літ.а{2}, приямок літ.а{3}, приямок літ.а{4}, ганок літ.а{5}, ганок літ.а{6}, №1-3, 6,7,10-12 - огорожа, № 8,9-підпірна стінка, І,ІІ-мостіння.
Приміщення № 36 (поз.1, 2) та 1-7 в цій заяві про відмову від права власності на приміщення у житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » літ.А-12 для обслуговування мешканців (за винятком квартир і нежитлових приміщень осіб, які брали участь на паях у будівництві) відсутні. 
21 травня 2021 року було укладено договір купівлі-продажу серія та номер 1216, відповідно до якого «Керуюча компанія «Перспектива Інвестмент» продала, а ОСОБА_2 купив нежиле приміщення № 36 поз.1,2 загальною площею 78.4 кв.м в будинку А-12 на першому поверсі в житловому будинку АДРЕСА_2 . Договір посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Мошковською Н.М. (а.с. 201-202 том 6).
Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що спірне приміщення № 36 поз. 1, 2 не є окремим нежитловим приміщенням, а є холом (вестибюлем), а приміщення № 1-7 є електрощитовою житлового будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується наступними матеріалами справи.
Приміщення № 36 поз. 1, 2 використовувався як хол будинку АДРЕСА_2 до липня 2021 року, в якому було розміщено службу консьєрж (договір із наданням послуг консьєрж, та заявою відповідача ОСОБА_2 від про звільнення приміщення) а.с. 97 том 1). Позиція 1 в приміщенні № 36 має вихід на вулицю і через це приміщення є двері (входи) до східної клітки у під`їзд, і є центральним входом в будинок, що вбачається з технічних паспортів, як на приміщення № 36 так і на будинок АДРЕСА_2 .
В проектній документації (пояснювальною запискою) та завірений копіях документів з проекту наданими ТОВ «Дольник і Ко», яке було генеральним проектувальником житлового комплексу «Бельведер» підтверджується, що приміщення № 36 (поз. 1, 2) та 1-7 є допоміжними приміщеннями та зазначені, як вестибюль та електрощитова відповідно (а.с.179-250 том 4, а.с.1-210 том 5; 225-250 том 5, а.с.1-41 том 6).
З відомостей та поверхових планів наданих КП ДМБТІ ДОР, приміщення №36 поз.1, 2 та №1-7 зазначені як хол та електрощитова (а.с.164-225 том 5, а.с.42-67 том 6). 
Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 2 статті 18 цього Закону).
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції з 26 липня 2022 року), у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.
Зміст цієї правової норми свідчить про те, що допускаються такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 354/397/17.
Відповідно до ч. 7 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру прав у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі прав.
Крім того, навіть у випадку якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову.
Вказана позиція також викладена в постановах Великої Палати Верховного суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 22 серпня 2018 року № 925/1265/16, від 04 серпня 2018 року у справі № 915/127/18 та в постановах Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 904/4339/21 та від 11 червня 2024 року у справі № 904/4338/21.
З метою усунення перешкод позивачу і всім співвласникам будинку, ОСББ у здійсненні права користування та розпорядження допоміжними і інш. приміщеннями цього будинку, на думку позивачів, наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності відповідача на вказані спірні приміщення, із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна за відповідачами.
Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.
Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання, на думку позивачів, є захист у судовому порядку, шляхом усунення перешкод в користуванні і розпорядженні вказаними спірними приміщеннями зі скасуванням права власності і державної реєстрації на цей майно.
Отже відповідачі при подачі документів та оформленні і реєстрації власності та подальшому володінні вказаними приміщеннями діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів щодо не бажання переоформити вказане відповідно до законів України. На їх (позивача, ОСББ) звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права позивача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по оформленню спірних приміщень та права власності неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку спір не вирішено і позивачі вимушені були звертатися з позовами до суду.
Суд вважає позовні заяві підлягаючими задоволенню за наступних підстав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 
Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
На підставі ухвали суду по справі була проведена судова будівельно-технічна експертиза. Експертами було встановлено наступне: приміщення в житловому багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 , а саме: в підвалі приміщення № 34 поз. 2-7, приміщення № 39 поз. 2-16, поз. XIV-1, XIV-2, на першому поверсі приміщення № 34 поз.І, поз. I-І, I-2, I-3, I-4, I-5, I-6, І-8,І-9, на другому поверсі поз. II-1, II-2, II-3, II-4, II-5, II-6, на третьому поверсі поз. III-1, III-2, III-3, III-4, III-5, III-6, на четвертому поверсі поз. IV-1, IV-2, IV-3, IV-4, IV-5, IV-6, на п`ятому поверсі поз. V-1, V-2, V-3, V-4, V-5, V-6, на шостому поверсі поз. VI-1, VI-2, VI-3, VI-4, VI-5, VI-6, на сьомому поверсі поз. VII-1, VII-2, VII-3, VII-4, VII-5, VII-6, на восьмому поверсі поз. VIII-1, VIII-2, VIII-3, VIII-4, VIII-5, VIII-6, на дев`ятому поверсі поз. IX-I, IX-2, IX-3, IX-4, IX-5, IX-6, на десятому поверсі Х-І, Х-2,Х-3,Х-4,Х-5,Х-6, на одинадцятому поверсі поз. ХІ-І, ХІ-3, ХІ-4, на дванадцятому поверсі приміщення № 38 поз.1,2, поз. ХІІ-І, ХІІ-2,ХІІ-3,ХІІ-4, в мезоніні поз. ХІІІ-1, ХІІІ-2, ХІІІ-3, ХІІІ-4, всього загальною площею 940,4 кв.м.; в підвалі 563/1000 частин приміщення №39 поз. 1, площею 771,6 кв.м, ганок літ. а, приямок літ. а(І), вхід у підвал літ. а (2), приямок літ. а (4), ганок літ. а(6), № 1-3,6,7,10-12-огорожа, №8,9 – підпірна стінка, ІДІ - мостіння; на першому поверсі частина нежитлового приміщення № 36 поз.1, 2 загальною площею 78,4кв.м., відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення», відносяться до допоміжних (в т.ч. технічних та підсобних), що призначені для забезпечення експлуатації квартир багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 . Приміщення в житловому багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 , а саме: в підвалі приміщення № 34 поз. 2-7, приміщення № 39 поз. 2-16, поз. XIV-1, XIV-2, на першому поверсі приміщення № 34 поз. I -1, I -2, I -3, I -4, I -5, I -6, I -8, I -9, на другому поверсі поз. ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, ІІ-5, ІІ-6, на третьому поверсі поз.ІІІ-1, ІІІ-2,ІІІ-3, ІІІ-4, ІІІ-5, ІІІ-6, на четвертому поверсі поз.ІV-1, ІV-2, ІV-3, ІV-4, ІV-5, ІV-6, на п`ятому поверсі V-1, V-2, V-3, V-4, V-5, V-6, на шостому поверсі поз. VI-1, VI-2, VI-3, VI-4, VI-5, VI-6, на сьомому поверсі поз. VII-1, VII-2, VII-3, VII-4, VII-5, VII-6, на восьмому поверсі поз. VIII-1, VIII-2, VIII-3, VIII-4, VIII-5, VIII-6, на дев`ятому поверсі поз. IX-1, IX-2, ІX-3, ІX-4, ІX-5, ІX-6, на десятому поверсі Х-1, Х-2, Х-3, Х-4, Х-5, Х-6, на одинадцятому поверсі поз. XI-1, XI-3, XI-4, на дванадцятому поверсі приміщення № 38 поз.1,2, поз.ХІІ-1 ХІІ-2, ХІІ-3, ХІІ-4, в мезоніні поз.ХІІІ-1, ХІІІ-2, ХІІІ-3,ХІІІ-4, всього загальною площею 940.4 кв.м., в підвалі 563/1000 частин приміщення № 39 поз.І, площею 771.6 кв.м., ганок літ. а, приямок літ. а(І), вхід у підвал літ. а(2), приямок літ. а(3), приямок літ. а(4), ганок літ. а(6), № 1-3,6,7,10-12- огорожа, № 8,9 – підпірна стінка, ІДІ – мостіння; на першому поверсі частина нежитлового приміщення № 36 поз.1, 2 загальною площею 78.4 кв.м. згідно зі складу приміщень зазначених в технічній документації та відповідно до їх фактичного використання, встановленого під час проведення експертного дослідження в натурі (на місцевості) за своїм функціональним та цільовим призначенням відносяться до технічних та підсобних приміщень, що відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та ДБН В.2.2.-15:2019 «Житлові будинки.
Основні положення» являються допоміжними приміщеннями, які призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців».
Проведеним дослідженням було встановлено, що за своїм планувальним характеристикам та розташуванням в будинку частина приміщення АДРЕСА_4 відповідає приміщенню, яке було передбачено проектною документацією зі статусом вестибюль, що відноситься до категорії приміщень з функцією побутового обслуговування мешканців будинку.
Дослідивши проектну документацію, технічну документацію та провівши огляд об`єкту в натурі (на місцевості), можливо зробити висновок, що сполучення сходових кліток з частиною нежитлового приміщення № 36, поз. 1, 2 загальною площею 78,4 кв. м на першому поверсі багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 влаштовані для можливості функціонального сполучення між секціями будинку без виходу назовні та в якості додаткового виходу назовні з обох секцій будинку через вхідні двері розташовані в тамбурі.
Приміщення в житловому багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 , а саме: в підвалі приміщення № 34 поз.2-7,приміщення № 39 поз. 2-16, поз. XIV- І, XIV-2, на першому поверсі приміщення № 34 поз. І, І-1, І-2, І-3, І-4, І-5, І-6, І-8, І-9, на другому поверсі поз.ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, ІІ-5, ІІ-6, на третьому поверсі поз.III-1, III-2, ІІІ-3, III-4, ІІІ-5, ІІІ-6, на четвертому поверсі поз. IV-1, IV-2, IV-3, IV-4, IV-5, IV-6, на п`ятому поверсі V-1, V-2, V-3, V-4, V-5, V-6, на сьомому поверсі поз. VII-1, VII-2, VII-3, VII-4, VII-5, VII-6, на восьмому поверсі поз. VIII-1, VIII-2, VIII-3, VIII-4, VIII-5, VIII-6, на дев`ятому поверсі поз. IX-1, IX-2, ІX-3, ІX-4, ІX-5, ІX-6, на десятому поверсі Х-1, Х-2, Х-3, Х-4, Х-5, Х-6, на одинадцятому поверсі поз. XI-1, XI-3, XI-4, на дванадцятому поверсі приміщення № 38 поз.1, 2, поз.ХІІ-1, ХІІ-2, ХІІ-3, ХІІ-4, в мезоніні поз.ХІІІ-1, ХІІІ-2, ХІІІ-3, ХІІІ-4, всього загальною площею 940.4 кв.м.; в підвалі 563/1000 частин приміщення № 39 поз. 1, площею 771.6 кв.м, ганок літ. а, приямок літ. а (І), вхід у підвал літ. а (2), приямок літ. а (3), приямок літ. а (4), ганок літ. а (6), № 1-3, 6, 7, 10-12-огорожа, № 8, 9 – підпірна стінка, ІДІ - мостіння; на першому поверсі частина нежитлового приміщення № 36 поз.1, 2 загальною площею 78.4 кв.м., відповідно до ст. 382 Цивільного кодексу України відносяться до спільного майна багатоквартирного будинку.
Приміщення в житловому багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 , а саме: в підвалі приміщення № 34 поз.1-7, приміщення № 39 поз. 2-16, поз. XI-1, XI-2, на першому поверсі приміщення № 34 поз.І, поз. І-І, І-2, І-3, І-4, І-5, І-6, І-8, І-9, на другому поверсі поз.ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, ІІ-5, ІІ-6 на третьому поверсі поз. III-1, III-2, ІІІ-3, III-4, ІІІ-5, ІІІ-6, на четвертому поверсі поз. IV-1, IV-2, IV-3, IV-4, IV-5, IV-6, на п`ятому поверсі V-1, V-2, V-3, V-4, V-5, V-6, на шостому поверсі поз. VI-1, VI-2, VI-3, VI-4, VI-5, VI-6, на сьомому поверсі поз. VII-1, VII-2, VII-3, VII-4, VII-5, VII-6, на восьмому поверсі поз. VIII-1, VIII-2, VIII-3, VIII-4, VIII-5, VIII-6, на дев`ятому поверсі поз. IX-1, IX-2, ІX-3, ІX-4, ІX-5, ІX-6, на десятому поверсі Х-1, Х-2, Х-3, Х-4, Х-5, Х-6, на одинадцятому поверсі поз. XI-1, XI-3, XI-4, на дванадцятому поверсі приміщення № 38 поз.1,2, поз.ХІІ-1, ХІІ-2, ХІІ-3, ХІІ-4, в мезоніні поз.ХІІІ-1, ХІІІ-2, ХІІІ-3, ХІІІ-4, всього загальною площею 940,4 кв.м.; в підвалі 563/1000 частин приміщення № 39 поз. 1, площею 771.6 кв.м, ганок літ. а, приямок літ. а (І), вхід у підвал літ. а (2), приямок літ. а (3), приямок літ. а (4), ганок літ. а (6), № 1-3, 6, 7, 10-12-огорожа, № 8, 9 – підпірна стінка, ІДІ - мостіння; на першому поверсі частина нежитлового приміщення № 36 поз.1, 2 загальною площею 78.4 кв.м., можливо використовувати відповідно до їх функціонального призначення в якості допоміжних приміщень, що призначені для забезпечення експлуатації квартир багатоквартирного будинку без порушення будівельних вимог і дотримання правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій.
Суд приходить до висновку, що приміщення № 36 поз.1, 2, приміщення № 1-7 та приміщення: в підвалі приміщення № 34 поз. 2-7, приміщення № 39 поз. 2-16, поз.XIV-1, XIV-2, на першому поверсі приміщення № 34 поз. І, поз. І-1, І-2, І-3, І-4, І-5, І-6, І-8,І-9, на другому поверсі поз.ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, ІІ-5, ІІ-6, на третьому поверсі поз.ІІІ-1, ІІІ-2, ІІІ-3, ІІІ-4, ІІІ-5, ІІІ-6, на четвертому поверсі поз.ІV-1, IV-2, IV-3, IV-4, IV-5, IV-6, на п`ятому поверсі поз. V-1, V-2, V-3, V-4, V-5, V-6, на шостому поверсі поз.VI-1, VI-2, VI-3, VI-4, VI-5, VI-6, на сьомому поверсі поз.VII-1, VII-2, VII-3, VII-4, VII-5, VII-6, на восьмому поверсі поз.VIII-1, VIII-2, VIII-3, VIII-4, VIII-5, VIII-6, на дев`ятому поверсі поз.IX-1, IX-2, IX-3, IX-4, IX-5, IX-6, на десятому поверсі поз.X-1, X-2, X-3, X-4, X-5, X-6, на одинадцятому поверсі поз.XI-1, XI-3, XI-4, на дванадцятому поверсі приміщення № 38 поз.1,2, поз.XII-1, XII-2, XII-3, XII-4, в мезонині поз. XIII-1, XIII-2, XIII-3, XIII-4, всього загальною площею 940.4 кв.м; в підвалі 563/1000 частин приміщення № 39 поз.1, площею 771,6 кв.м, ганок літ.а, приямок літ.а{1}, вхід у підвал літ.а{2}, приямок літ.а{3}, приямок літ.а{4}, ганок літ.а{5}, ганок літ.а{6}, №1-3, 6, 7, 10-12 - огорожа, № 8, 9-підпірна стінка, І, ІІ-мостіння також є допоміжними, а тому не можуть бути самостійним об`єктом права власності.
Суд не приймає до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 щодо необгрунтованості і не доведеності позовних вимог: не належності експертного висоновку з огляду на наступне.
Суд зазначає, що висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи відповідає вимогам ст. 102, 112 ЦПК України, містить докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані висновки з поставлених запитань, є повним, достатньо обґрунтованим і не викликає сумнівів у його правильності, а тому є належним та допустимим доказом у даній справі, і підстави у призначенні повторної експертизи чи виклику експертів є відсутніми.
У поданому представником відповідача клопотанні не доведено, що висновок експерта недостатньо обґрунтований, або що він суперечить іншим матеріалам справи, або обмежує його права. Суд вважає, що представником відповідача не надано жодних доказів того, що приміщення № 36 п. 1, 2 є окремим нежитловим приміщенням, а його твердження є лише бажаними припущеннями, які пов`язані із суб`єктивною незгодою із висновком, а тому клопотання відповідача про визнання висновку експертизи неналежним доказом є нічим іншим, як затягуванням судового процесу, а тому до задоволення не підлягає.
Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача ОСОБА_2 , щодо наявності інвентаризаційного номеру на об`єкт нерухомого майна, оскільки наявність інвентаризаційного номеру на об`єкт нерухомого майна, складений на нього технічний паспорт та наявність права власності на приміщення № 36 поз. 1,2 не спростовує правовий статус спірного приміщення № 36 поз. 1,2 в житловому будинку по АДРЕСА_2 .
Статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку – це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
Житловий комплекс - єдиний комплекс нерухомого майна, що утворений земельною ділянкою в установлених межах, розміщеним на ній жилим багатоквартирним будинком або його частиною разом із спорудами та інженерними мережами, які утворюють цілісний майновий комплекс. Загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об`єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо). Неподільне майно - неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку.
За приписами статті 19 Закону спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку. Неподільне майно не підлягає відчуженню. Загальне майно перебуває у спільній частковій власності співвласників багатоквартирного будинку. Власники приміщень володіють, користуються і у встановлених цим Законом та цивільним законодавством межах розпоряджаються спільним майном. При відчуженні приміщення в жилому будинку право на частку неподільного майна підлягає відчуженню разом з приміщенням без виділення частки в натурі. Об`єкти права спільної власності на майно можуть бути передані в користування фізичній або юридичній особі або групі осіб у разі, якщо це не пов`язано з порушенням прав і інтересів інших співвласників неподільного та загального майна, які охороняються законом.
Відповідно до пункту 2 статті 382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. У відповідності з офіційним тлумаченням, що дане в рішенні Конституційного Суду України № 4-рп від 2 березня 2004 року у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків, допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладові, горища, колясочні і інш.) передаються безоплатно у спільну власність співвласників багатоквартирного житлового будинку.
За приписами статті 369 Цивільного кодексу України розпорядження майном, що перебуває у спільній власності здійснюється виключно за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном підлягає державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Також суд не приймає до уваги доводи представника відповідача ОСОБА_2 щодо того, що норми Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та інші законодавчі акти не діяли на період постанови рішень Дніпровської міської ради у період 1999-2000 року, оскільки ці ж норми містилися в Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» до допоміжних належать приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII: багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
В розділі IV Типового статуту ОСББ (наказ Держжитлокомунгоспу України від 05.04.1996 № 28/389 «Про затвердження Типового статуту об`єднання (товариства) співвласників багатоквартирного будинку») містився наступний примірний перелік допоміжних приміщень будинку, його конструктивних елементів і технічного обладнання, серед яких є вестибюлі і холи. Відповідно до додатку Б ДБН України («Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення. ДБН В.2.2-15-2005), затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року № 80 до підсобних приміщень багатоквартирного житловою будинку також віднесені вестибюлі і холи, які призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. 
Відповідно до п. 3.38 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення.» надані терміни та визначення понять, де, зокрема вказано, що "приміщення технічні" - це приміщення для розміщення обладнання теплових вузлів, електрощитових, венткамер, комутаторів, радіовузлів, машинних відділень, ліфтів, холодильних установок».
Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 25 серпня 2009 року за № 927/11207, допоміжні приміщення житлового будинку призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування населення.
У постанові Великої Палати Верховного суду від 23 жовтня 2019 року (справа № 598/175/15-ц) Верховний Суд зазначив, що згідно з ч. 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 «У справі за конституційним зверненням ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зі змінами» власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.
Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зі змінами», стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.
Такі ж положення зазначені в постанові від 02 грудня 2025 року у справі № 916/5569/24 Верховний Суд зазначає, що відповідно до положень частини 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Офіційне тлумачення положень частини 2 статті 10 цього Закону наведено в рішенні Конституційного Суду від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зі змінами, внесеними згідно з рішенням Конституційного Суду від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011.
Так, у рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
Такі ж положення зазначені у Постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі №755/1217/20.
З цих підстав суд не приймає до уваги посилання представника відповідача ОСОБА_2 , що позивач ОСОБА_1 та третя особа з самостійними вимогами не мали оформленого права власності на спірні приміщення, оскільки законом не передбачено оформлення такого права.
Особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій. Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по від 08 жовтня 2025 року у справі № 775/1217/20, від 11 березня 2025 року у справі № 523/14443/21.
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У Постанові Верховного Суду від 11 березня 2026 року у справі № 523/14443/21 зазначено, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 червня 2022 року у справі № 922/1406/21 зазначено, що допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17).
Отже, законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку правового режиму допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.
Цілком очевидно, що виходячи з такої презумпції та з врахуванням принципу змагальності сторін, лише позивач не повинен доводити режим спірних приміщень як допоміжних, а навпаки, передусім відповідач-2, який є їх останнім набувачем, має довести винятковий режим спірних приміщень як ізольованих приміщень в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду та є самостійним об`єктом нерухомого майна, оскільки зі стадії проектування, тобто з самого початку вони будувалися з іншим цільовим призначенням - для потреб непромислового характеру (схожий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц).
Верховний Суд раніше вже виснував, що належним способом захисту порушених прав співвласників багатоквартирного житлового будинку на допоміжні приміщення у ньому може бути визнання недійсним договору (див. постанови Верховного Суду від 25 липня 2024 року у справі № 756/10964/19, від 22 січня 2025 року у справі № 760/33583/21), зокрема того, за яким нежитлове (підвальне) приміщення було придбане покупцем без згоди цих співвласників. Зазначене не виключає можливість застосування ОСББ як способу захисту вимоги про витребування, якщо ОСББ має намір зареєструвати право власності на відповідне приміщення за собою.
У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 554/8296/21 викладено висновок про те, що співвласники багатоквартирного будинку мають право користування допоміжними приміщеннями, отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації, витрати на утримання, надходження від використання таких приміщень.
Визначальним у спорах за позовом співвласників багатоквартирного будинку щодо захисту прав на спільне майно багатоквартирного будинку є визначення правового режиму такого майна, тобто, чи належить воно до допоміжного приміщення в структурі житлового будинку, яким чином таке приміщення або його частину передано у приватну власність, та чи здійснена така передача за згодою співвласників. 
Верховний Суд раніше робив висновки щодо захисту прав власників квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку. Так у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 914/554/19 зазначено, що особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій. Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення як на окремий об`єкт цивільних прав.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 915/1096/18, від 26 жовтня 2022 року у справі № 916/2022/21.
Суд бере до уваги той факт, що спріне приміщення № 36 поз. 1,2 належало обслуговуючій компанії ТОВ «Перспектива Інвестмент», і при утворенні ОСББ у 2015 році ТОВ «Перспектива Інвестмент» повинно було відмовитися від цього приміщення, натомість вже після створення ОСББ 15 липня 2016 року уклало договір з ТОВ «Керуюча компанія «Перспектива» щодо відчуження приміщення № 36 поз.1, 2 в житловому будинку АДРЕСА_2 .
У статті 203 ЦК України закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). 
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України).
Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Тобто, у цивільному законодавстві під віндикаційним позовом слід розуміти вимогу про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Метою такого позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника. Ознаками віндикаційного позову є: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ перебуває в чужому володінні незаконно.
Отже, саме задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18).
Разом з тим, саме застосування інституту віндикації зумовлює необхідність з`ясування судами також ознак добросовісності / недобросовісності у діях кінцевого набувача майна для забезпечення дотримання критерію пропорційності при втручанні у його майнові права.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої  статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, постанова від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). 
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Відповідачем ОСОБА_2 не наведено доказів стосовно того чи є він добросовісним набувачем. При оформленні договору купівлі-продажу приміщення № 36 поз. 1,2 в будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_2 знав, що це приміщення є холом житлового будинку в ньому розташована служба консьєрж та це приміщення перебуває у користуванні всіх мешканців багатоповерхового будинку. Доводи представника відповідача ОСОБА_2 , що приміщення АДРЕСА_5 було передано в оренду ОСББ «Бельведер Шаумяна, 10» суд не бере до уваги, оскільки ці доводи не підтверджені будь-якими доказами.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.
При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49).
Крім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18, пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-386цс18, пункт 74), від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 8.1).
У пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
Віндикаційний позов - це вимога не вододіючого власника до незаконного володільця про витребування майна, та для задоволення такого позову не потрібно визнавати недійсними рішення органів місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, а також оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна, про що зазначалось раніше.
Отже, задоволення вимоги про витребування майна не ставиться у залежність від задоволення вимоги, зокрема, про визнання договору недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.
В свою чергу судом встановлено, що рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 996 від 18 травня 2000 року в частині передачі у власність ТОВ будівельна фірма «Перспектива-1» на праві колективної власності нежитлових приміщень № 36 (поз. 1-6) та 1-7 є незаконним та укладені на підставі цього рішення в подальшому договори купівлі-продажу недійсними є достатніми підставами для задоволення віндикаційного позову.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно зі статтею 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майно.
Велика Палата Верховного Суду вказувала, що право на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, так і законний користувач майна (постанови: від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19, провадження № 14-65цс22; від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, провадження № 14-96цс21).
У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/8412/19 (провадження № 61-10353св22) зазначено, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути не лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18)).
У Постанові Великої Палати ВС від 15 травня 2019 року у справі № 522/1029/18 зазначено, що право спільної власності на допоміжні приміщення виникає в силу закону з моменту придбання квартир.
Суд застосував принцип «легітимних очікувань» власників квартир на користування всім будинком. Жодної додаткової реєстрації права власності на допоміжні приміщення в т.ч. хол та електрощитову за співвласниками не потрібно для подання позову.
У Постанові Великої Палати ВС від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц зазначено, що статус приміщення як «нежитлового» в технічному паспорті чи реєстрі не є визначальним, якщо воно за функціоналом є допоміжним.
Реалізація принципу «юридичної визначеності». Будь-які маніпуляції забудовника чи влади з документами (зміна назви приміщення з «технічного» на «комерційне») не позбавляють мешканців їхнього права.
У Постанові Великої Палати ВС від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 зазначено що якщо майно вже зареєстроване за іншою особою, ОСББ має заявляти саме віндикаційний позов (витребування майна за ст. 388 ЦК), а не просто визнання права чи скасування запису.
Забезпечення права на «ефективний засіб юридичного захисту» передбачено статтею 13 Конвенції.
У Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 757/4461/17-ц зазначено, оскільки допоміжні приміщення є спільною власністю, їх відчуження без рішення загальних зборів мешканців означає, що майно вибуло поза волею власника.
За рішенням ЄСПЛ у справі «Гладишева проти Росії» - майно повертається власнику (ОСББ) навіть від добросовісного покупця. У справі «East/West Alliance Limited» проти України ЄСПЛ наголосив, що право на майно буде ілюзорним, якщо національна законна система не надаватиме ефективного механізму його повернення. Оскільки спірне приміщення є допоміжним і необхідним для обслуговування будинку, єдиним ефективним засобом захисту в розумінні Статті 13 Конвенції та практики Великої Палати ВС (справа № 910/11433/17) є витребування цього майна із незаконного володіння відповідача, оскільки лише цей захід призведе до реального відновлення права спільної сумісної власності.
У постанові ВП ВС від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зазначено, що застосування конкретного способу захисту права залежить від того, чи може він забезпечити реальне поновлення права. Якщо закон передбачає кілька способів, суд має обрати той, який є найбільш ефективним у розумінні Статті 13 Конвенції.
У справі № 910/11433/17 ВП ВС чітко зазначила, якщо право власності ОСББ на допоміжне приміщення порушене реєстрацією за іншою особою, то належним та ефективним способом захисту є саме витребування майна (віндикація), а не «скасування рішень» чи «визнання недійсними договорів» без витребування.
Строк позовної давності позивачем ОСОБА_1 , третьої особи з самостійними вимогами ОСББ «Бельведер Шауцмяна,10», пропущений з поважних причин. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
З огляду на принцип непорушності права володіння майном, початок перебігу позовної давності обчислюється з моменту, коли майно вибуло з власності власника. Такий висновок зазначений у постанові Велика Палата Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16.
Як вбачається з матеріалів справи майно вибуло з користування співвласників ОСББ «Бельведер Шаумяна,10» 10 липня 2021 року, що підтверджується актом складеним членами ОСББ 10 липня 2021 року (а.с.178 том 7).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.
Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц від 04 липня 2018 року вказала, що враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
З наведеного вище вбачається, що початок строку звернення до суду з віндикаційним позовом пов`язаний з моментом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
Фактично реєстрація права власності відповідача ОСОБА_2 на приміщення № 36 поз. 1, 2 відбулося 21 травня 2021 року, клопотання позивача ОСОБА_1 про залучення ОСОБА_2 до участі у справі та надання інформації з реєстру речовий прав датовано 17 червня 2021 року, ухвала про відкриття провадження у справі була постановлена 07 червня 2021 року, а перше судове засідання по справі було призначено на 13 липня 2021 року, тому суд приходить до висновку, що про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірне приміщення ОСББ «Бельведер Шаумяна, 10» могло дізнатися не раніше 10 липня 2021, тому суд вважає за необхідне визнати поважним причину пропуску строку на звернення до суду і поновити третій особі з самостійними вимогами ОСББ «Бельведер Шаумяна,10» строк на звернення до суду.
Крім того, норми, установлені частиною 1 статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення позивачів до суду із позовною заявою про захист громадських інтересів, інтересів всіх співвласників ОСББ. Перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли заявник довідався або міг довідатися про порушення вказаних інтересів.
Отже, закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів.
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.
Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У рішенні Європейського Суду з прав людини від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства» суд проголосив, що засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальних характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 ст. 16 ЦК України).
Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Зокрема, таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 904/9169/17. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. При цьому, під час укладання вказаних правочинів сторонами порушено вимоги ст. 203 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Правило, встановлене цією нормою, повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод.
Згідно із ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити вимогам Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).
Крім того, ст. 228 ЦК України передбачено правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Так, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України). Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).
При цьому згідно з висновками Верховного Суду державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції з 26 липня 2022 року, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.
Разом з цим, навіть у випадку якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову.
Вказану позицію також викладено в постановах Великої Палати Верховного суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 22 серпня 2018 року № 925/1265/16, від 04 серпня 2018 року у справі № 915/127/18.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч. і ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідач у порушення ст. 77, 81 ЩІК України не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту правомірного володіння вказаною земельною ділянкою.
Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Зазначена правова позиція закріплена у ч. 1 ст. 41 Конституції України, де зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Предметом безпосереднього регулювання статті Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом визнання недійсним договору та зобов`язання повернути все одержане за договором.
При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.
Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. 
Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ІІК України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно - примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права. за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.
Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Частиною 3 цієї статті ЦК України визначено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Разом з цим обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
У цій справі предметом розгляду є вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні, володінні належними співвласникам і ОСББ приміщеннями.
Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивачів та повернення спільного нежитлового приміщення його власникам і користувачам.
Зважаючи на наведене, заявлені позовні вимоги є ефективним способом захисту порушеного права, а тому підлягають задоволенню.
У статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 82 ЩІК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15- рп/20041.
Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У цій справі підлягає застосуванню доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі — «nonconcedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої — принцип добросовісності. У статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.
Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. 
При таких обставинах суд вважає можливим позов задовольнити, усунути позивачам перешкоди у здійсненні права користування та визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити ОСОБА_1 та ОСББ «Бельведер Шаумяна, 10» пропущений з поважних причин строк позовної давності звернення до суду із цим своїм позовом, визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 укладений 15 липня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Вербою В.М. за реєстром № 544, відповідно до якого ТОВ «Перспектива Інвестмент» продало, а ТОВ «Керуюча компанія «Перспектива Інвестмент» купило нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2) за адресою АДРЕСА_2 , витребувати з чужого незаконного володіння громадянина ОСОБА_2 нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2), розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вказане нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2), скасувати запис про державну реєстрацію зазначених в позові і встановлених судом приміщень, в іншій частині позовних вимог відмовити, а також стягнути з відповідачів у справі на користь позивачів сплачений судовий збір і витрати на проведення експертизи. 
Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування записів про державну реєстрацію і стягнення судових витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню фактично в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3-5, 11, 12, 15, 16, 60, 203, 215, 216, 236, 256-259, 263-265, 268, 321, 328, 331, 369, 382, 385, 387, 388, 392, 526, 527, 530, 628, 655, 656 ЦК України, ст. 1, 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, 

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити ОСОБА_1 та Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Бельведер Шаумяна, 10» пропущений з поважних причин строк позовної давності звернення до суду із цим своїм позовом. 
Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 укладений 15 липня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою Віталієм Миколайовичем за реєстром № 544, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Перспектива Інвестмент» продало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Перспектива Інвестмент» купило нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2) за адресою АДРЕСА_2 . 
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2), розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
Скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на нежитлове приміщення № 36 (поз. 1, 2), розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
Скасувати запис про державну реєстрацію наступних приміщень: в підвалі приміщення № 34 поз. 2-7, приміщення № 39 поз. 2-16, поз. XIV-1, XIV-2, на першому поверсі приміщення № 34 поз. І, поз. І-1, І-2, І-3, І-4, І-5, І-6, І-8,І-9, на другому поверсі поз. ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, ІІ-5, ІІ-6, на третьому поверсі поз. ІІІ-1, ІІІ-2, ІІІ-3, ІІІ-4, ІІІ-5, ІІІ-6, на четвертому поверсі поз. ІV-1, IV-2, IV-3, IV-4, IV-5, IV-6, на п`ятому поверсі поз. V-1, V-2, V-3, V-4, V-5, V-6, на шостому поверсі поз.VI-1, VI-2, VI-3, VI-4, VI-5, VI-6, на сьомому поверсі поз. VII-1, VII-2, VII-3, VII-4, VII-5, VII-6, на восьмому поверсі поз. VIII-1, VIII-2, VIII-3, VIII-4, VIII-5, VIII-6, на дев`ятому поверсі поз. IX-1, IX-2, IX-3, IX-4, IX-5, IX-6, на десятому поверсі поз. X-1, X-2, X-3, X-4, X-5, X-6, на одинадцятому поверсі поз. XI-1, XI-3, XI-4, на дванадцятому поверсі приміщення № 38 поз. 1, 2, поз.XII-1, XII-2, XII-3, XII-4, в мезонині поз. XIII-1, XIII-2, XIII-3, XIII-4, всього загальною площею 940.4 кв. м; в підвалі 563/1000 частин приміщення № 39 поз. 1, площею 771.6 кв. м, ганок літ. а, приямок літ. а{1}, вхід у підвал літ. а{2}, приямок літ. а{3}, приямок літ. а{4}, ганок літ. а{5}, ганок літ. а{6}, № 1-3, 6, 7, 10-12 - огорожа, № 8,9-підпірна стінка, І, ІІ - мостіння, а також від нежитлового приміщення І-7, загальною площею 7.9 кв. м..
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати у сумі 112 748.00 грн. сплачені судові збори та оплата за проведення експертизи. 
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Бельведер Шаумяна, 10», код за ЄДРПОУ 40027955, судові витрати у сумі 18 379.00 грн. - сплачений судовий збір.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя –