УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/13286/25 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М. 
Категорія 55 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Талько О.Б.
суддів Григорусь Н.Й., Коломієць О.С.
з участю секретаря Драч Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/13286/25  за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирської області про стягнення частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2025 року, яка постановлена під головуванням судді Лєдньова Д. М.,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на свою користь компенсацію втрати частини доходів (пенсійних витрат) у зв`язку з порушенням строків їх виплат у розмірі 275 372, 76 грн.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість висновків суду, неврахування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що в порядку адміністративного судочинства справа вже розглядалася, так, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року у справі №240/8109/22 задоволені його позовні вимоги в повному обсязі та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити з 1 квітня 2019 року перерахунок та виплату йому пенсії на підставі оновленої довідки про грошове забезпечення. Відповідач рішення суду про перерахунок та виплату пенсії виконав, письмово підтвердив, що заборгованість за пенсією становить 297957,98 грн. На неодноразові звернення до відповідача щодо виплати пенсії у зв`язку з порушенням строків їх виплат з 01.04.2019 року по теперішній час, відповідач повідомляв, що виплата різниці між попередньо обчисленим розміром пенсії та на виконання даного рішення буде проводитися в порядку черговості, після виділення коштів на виплату заборгованості.
Посилається на постанову Верховного Суду України від 26.10.2019 року у справі № 569/18981/20, в якій зроблено висновок про те, що слід розрізняти вимоги недоотриманої суми пенсії та застосування компенсації, зумовленою прострочкою виплати пенсії неналежного розміру, у зв`язку з чим він просить компенсацію, оскільки за вказаний період зросли ціни на споживчі товари та послуги, що привело до втрати частини грошових доходів.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов`язань, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлених індексів інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
Тому дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала відповідає.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що спір виник в сфері, пов`язаній із призначенням пенсійних виплат, та полягає у простроченні покладених на відповідача обов`язків з перерахунку пенсії, за таких обставин даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.
Відповідно до статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із частиною першою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання всіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Так, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
З наведеного вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України зазначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
З наведеного вбачається, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 761/21898/16-ц (провадження № 14-5цс20), від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20)).
Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним. Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20)).
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Отже, спори, які виникають у судах, відповідачем у яких є суб`єкт владних повноважень, і ухвалення за результатами цих спорів судових рішень не змінюють правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.
У справі, яка переглядається, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги стосуються стягнення з відповідача грошових коштів у зв`язку з несвоєчасним виконанням боржником рішення адміністративного суду у справі №240/8109/22, яке набрало законної сили.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації втрати частини доходів (пенсійних втрат) у зв`язку з порушенням строків їх виплат не поєднані з однією з вимог, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 5 КАС України.
Водночас інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19)).
У постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум з огляду на їх похідний характер від основного спору підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір. Такий висновок згодом був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17 (провадження № 14-148цс21).
Подібний висновок також був викладений у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 366/203/21 (провадження № 14-101цс22), в якій Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спір з приводу зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів, який є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, підлягає розгляду в тому судочинстві, що і спір за основним зобов`язанням.
У цій справі вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат (акцесорні зобов`язання) заявлені з підстав несвоєчасного виконання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області прийнятого судом в порядку адміністративного судочинства рішення, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області провести позивачу перерахунок та виплату пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
З огляду на викладене, а також враховуючи характер правовідносин, що виникли між сторонами у даній справі, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах та їх суб`єктний склад, колегія суддів приходить до висновку, що спір щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь позивача інфляційних втрат і 3% річних на підставі статті 625 ЦК України підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки він виник у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, ухваленого в адміністративній справі №240/8109/22.
Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження у справі у зв`язку із тим, що спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Отже, ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для її скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.
Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2025року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді

Повний текст постанови складений 11 лютого 2026 року.