Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.03.2026  	Справа №607/21814/25 Провадження №2/607/2479/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
без участі сторін,
під час розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Александров Віктор Валерійович, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

У С Т А Н О В И В :
І. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
30 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 – адвокат Александров В.В. – звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 про: 1) розірвання укладеного між сторонами шлюбу; 2) в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 304 105,25 грн грошової компенсації за частки транспортного засобу (далі також – ТЗ) «Skoda Octavia», 2018 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , паливо – дизель, об`єм двигуна 1 598 см3, колір чорний, автоматична трансмісія, д.н.з. НОМЕР_2 (далі також – «Skoda Octavia»), залишивши цей автомобіль в особистій приватній власності ОСОБА_2 ; 3) стягнення судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 – адвокат Александров В.В. – зазначив, що за період шлюбу подружжям набуто спірний ТЗ, який відповідно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, то одному з подружжя присуджується ця річ, а іншому виплачується грошова компенсація за вказане майно у розмірі . Отже, з урахуванням принципу рівності права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, і те, що автомобіль є неподільною річчю, що зареєстрований за відповідачкою, яка ним фактично володіє та користується, на думку представника позивача, належним способом поділу цього майна є стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача вартості автомобіля. У позові вказано, що середньоринкова вартість спірного рухомого майна становить 14 554,46 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України складає 608 210,51 грн. Відтак, вартість частки спільного майна подружжя на дату подання позовної заяви становить 304 105,25 грн. 
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив
Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила позов задовольнити частково та стягнути з неї на користь позивача 232 850 грн як грошову компенсацію за оспорюваний автомобіль, посилаючись на те, що дійсно за період шлюбу ними було набуто ТЗ, яким фактично користується відповідач. У відзиві зауважено, що для визначення вартості автомобіля повинні використовуватися офіційні розрахунки та дані, а не оголошення з сайту https://auto.ria.com, адже вони не враховують реальний стан автомобіля, пробіг тощо. Таким чином, вказана відповідачем ринкова ціна автомобіля не підкріплена належними доказами, а є оціночною. Відповідач підкреслила, що вказаний автомобіль було придбано у ТОВ «Євро Транс Портал», за 465 700 грн. Згідно акту форми МД-2 (електронне декларування) вартість автомобіля при розмитненні його продавцем ТОВ «Євротранс» 28 грудня 2023 року становила 358 047,24 грн. Вказаний документ є офіційним документом української митниці і його вартість є у певній мірі еквівалентною вартістю придбаного нею автомобіля (а.с. 133 – 135).
Від представника ОСОБА_1 – адвоката Александрова В.В. – надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача висловив прохання не враховувати відзив, позов задовольнити з урахуванням зменшення розміру позовних вимог та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача – 282 005,50 грн як грошову компенсацію за частки ТЗ «Skoda Octavia» залишивши цей автомобіль в особистій приватній власності ОСОБА_2 (а.с. 141 – 147).
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2025 року позовні вимоги у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Александров Віктор Валерійович, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя роз`єднано. Виділено у самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Александров Віктор Валерійович, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя з присвоєнням справі нового номера.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20 жовтня 2025 року визначено головуючого суддю Якімця Т.І. 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2025 року прийнято заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Александрова Віктора Валерійовича про зменшення позовних вимог у цивільній справі № 607/21814/25 та вирішено в подальшому розглядати справу з урахуванням зменшених позовних вимог, а саме: в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 – 282 005,50 грн грошової компенсації за частки ТЗ «Skoda Octavia» залишивши цей автомобіль в особистій приватній власності ОСОБА_2 .
У судове засідання представник ОСОБА_1 – адвокат Александров В.В. – не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, у якій також зазначив, що позивач позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Тиханська Т.В. – у судове засідання не з`явилася, проте подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити у відсутності сторони відповідача, у якій також зазначила, що відповідач визнає позов у розмірі 282 005,50 грн, утім у частині заявленої вимоги про стягнення витрат за надану правничу допомогу просить відмовити. 
Відповідно до частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив такі обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини встановлені судом.
Судом встановлено, що 14 січня 2016 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_3 , актовий запис № 01, місце реєстрації – Буцнівська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області (а.с. 18).
У шлюбі у подружжя народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджує актовий запис про народження, ідентифікатор запиту: 00133668197, актовий запис № 170, місце реєстрації: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільській області Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, свідоцтво про народження, серія НОМЕР_4 , серія НОМЕР_5 (а.с. 12).
Відповідно до Електронного декларування 23UA204080027300U3 від 28 грудня 2023 року вартість транспортного засобу «Skoda Octavia», 2018 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , паливо – дизель, об`єм двигуна 1 598 см3, становить 358 047,24 грн (а.с. 136). 
За договором купівлі-продажу ТЗ від 18 червня 2024 року№ 2078, укладеним між ТОВ «Євро Транс Портал» та ОСОБА_2 , продавець передає у власність, а покупець приймає ТЗ «Skoda Octavia»; вартість транспортного засобу становить 465 700 грн (а.с. 60, 137).
Актом огляду реалізованого транспортного засобу № 8476/24/001180 від 18 червня 2024 року на підставі договору купівлі-продажу № 2078 від 18 червня 2024 року, визначено, що вартість ТЗ «Skoda Octavia» становить 465 700 грн; ідентифікаційні номери складових частин ТЗ відповідають нормам, зазначеним в товарно-супровідній документації на транспортний засіб (а.с. 61, 138).
Актом технічного стану ТЗ або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 8476/24/1/001162 від 18 червня 2024 року, встановлено, що відсоток зносу ТЗ «Skoda Octavia» становить 65 %, а ціна продажу 465 700 грн (а.с. 61, 138 зворотна сторона).
Актом приймання-передачі транспортних засобів від 18 червня 2024 року ТОВ «Євро Транс Портал» передало, а ОСОБА_2 прийняла ТЗ «Skoda Octavia» (а.с. 62, 139).
ТЗ «Skoda Octavia» зареєстрований за ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_6 , дата реєстрації 19 червня 2024 року (а.с. 17), що також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 29 липня 2025 року (а.с. 11).
Позивачем долучено фотоматеріали вказаного автомобіля (а.с. 19, 20).
Крім того, долучено скриншоти з веб-сайту https://auto.ria.com, ТЗ «Skoda Octavia», на яких вказано ринкова вартість такого автомобіля (а.с. 21 – 45, 81 – 101, 163 – 173, 177, 178).
24 вересня 2025 року АО «Верум Про» звернулося до ФОП ОСОБА_4 із заявою про проведення оцінки ТЗ «Skoda Octavia» (а.с. 79, 160).
Згідно з довідкою письмової консультації від 25 вересня 2025 року, виданої ФОП ОСОБА_4 , середньоринкова вартість автомобіля «Skoda Octavia», 2018 року випуску, тип палива – дизель, об`єм двигуна 1 598 см3, становить 564 011 грн (а.с. 73, 74, 155).
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України). Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша); законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (частина друга); судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя); при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта); обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята). 
Згідно із вимогами частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
2.2. Правовідносини виникли між сторонами з приводу майна, на яке поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, а тому при вирішенні цього спору суд застосовує відповідні норми Сімейного кодексу України (далі – СК України) та Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України). 
За приписами частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Крім того, у цій статті зазначено, що майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частина друга); право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом (частина третя); спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша та друга статті 60 СК України).
Верховний Суд зазначив, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., відповідні висновки, сформульовані у постановах від 24 травня 2023 року, справа № 278/2482/21, від 16 січня 2023 року, справа № 754/3132/16-ц).
Судом встановлено, що спірне майно – ТЗ «Skoda Octavia» – придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. У судовому засіданні з`ясовано, що спільне нажите майно, зокрема оспорюваний автомобіль, під час перебування позивача та відповідача у шлюбі, яке не заперечується сторонами, є спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу між ними.
2.3. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша); при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга).
Частинами першою, другою та четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 – 72 СК України вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22). Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо (абзац другий пункту 23). 
Отже, транспортні засоби можуть перебувати у спільній сумісній власності подружжя, таке майно може бути присуджене одному з подружжя з відповідною компенсацією його частки іншому. Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
За таких обставин, спірний автомобіль презюмується як спільна сумісна власність сторін. Відповідно до довідки письмової консультації від 25 вересня 2025 року, виданої ФОП ОСОБА_4 , середньоринкова вартість автомобіля «Skoda Octavia» становить 564 011 грн.
Сторони не висловлювали заперечень щодо визначеної у справі вартості спірного майна. Поданий до суду доказ вартості об`єкта рухомого майна сторонами не оспорювалися, клопотань про призначення судової експертизи з метою визначення їх ринкової вартості не заявлялося. За таких обставин суд виходить із погодженої сторонами вартості спірного майна при вирішенні питання про його поділ. 
2.4. Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просить в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль із виплатою йому грошової компенсації частини вартості автомобіля.
На підставі частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Приписами частини першої статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд зазначає, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). 
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (абзац перший частини другої статті 364 ЦК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (стаття 365 ЦК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року у справі №757/58282/21).
Верховний Суд зауважував, що системне тлумачення частин четвертої – п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (постанова від 04 листопада 2020 року, справа № 662/1069/17, від 18 жовтня 2022 року, справа № 369/13810/20).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа № 209/3085/20) виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач (пункт 58).
Крім того, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Схожі висновки сформульовані, зокрема, у постановах від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року (справа № 523/14489/15-ц) зазначено, зокрема, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (пункт 70).
2.5. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановлені фактичні обставини, проаналізовані у судовому засіданні докази, заявлені позиції сторін, характер правовідносини, що виникли між сторонами та їх законодавче унормування, свідчать про обґрунтованість заявлених позовних вимог. 
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
3.1. Таким чином, ураховуючи наведені приписи чинного законодавства, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, виходячи зі змісту позицій сторін, висловлених у поданих суду процесуальних документах, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль із виплатою ОСОБА_1 грошової компенсації частини вартості автомобіля в розмірі 282 005,50 грн підлягають задоволенню.
3.2. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача.
Згідно з частиною першою статті 142 ЦПК України та частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Враховуючи той факт, що позов про поділ майна подружжя задоволений в повному обсязі, відповідач позов визнала, а позивачем сплачено судовий збір у сумі 2 433,49 грн, що підтверджується квитанцією ID № 9769-0657-8378-1086 від 30 липня 2025 року (а.с. 10), обов`язок щодо сплати судового збору на користь позивача, у розмірі 2 433 (дві тисячі чотириста тридцять три) грн 49 (сорок дев`ять) коп., слід покласти в межах 50 (п`ятдесят) відсотків на відповідача та 50 (п`ятдесят) відсотків повернути з Державного бюджету України.
3.3. Щодо витрат позивача на правничу допомогу. 
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі – Закон № 5076) договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону № 5076 передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності фізичних осіб; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних осіб у судах під час здійснення цивільного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 5076 адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим – з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди – у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону № 5076).
За статтею 30 Закону № 5076: гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту (частина перша); порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги (частина друга); при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (частина третя).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року (справа № 751/3840/15-ц) вказано, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини витрати можуть бути компенсовані лише за умови, що вони були фактично понесені, є необхідними та розумними за обсягом (див., зокрема, пункт 79 справи «Ніколова проти Болгарії»/Nikolova v. Bulgaria від 25 березня 1999 року (заява № 31195/96).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року (справа № 755/9215/15-ц) зазначила, що при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін; ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року; так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268). 
Для стягнення витрат на правову (правничу) допомогу ОСОБА_1 долучено: договір про надання правничої допомоги від 29 липня 2025 року, укладений між ОСОБА_1 та АО «Вердикт Про» (а.с. 46); додаткову угоду № 1 від 30 вересня 2025 року до договору про надання правничої допомоги від 29 липня 2025 року, де вказана сума у 8 000 грн за справу в суді першої інстанції про поділ майна подружжя (а.с. 118, 157); акт приймання-передачі наданої правничої допомоги, фіксований розмір гонорару 8 000 грн (а.с. 149); квитанцію до прибуткового касового ордера № 03/10/2025-1 від 03 жовтня 2025 року ОСОБА_1 оплатив АО «Вердикт Про» суму 8 000 грн (а.с. 162). 
Представником відповідача – адвокатом Тиханською Т.М. – заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, які вважає завищеними, та просила у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.
Суд зазначає, що врахувавши критерії реальності, розумності та співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) на підставі наданих стороною позивача доказів, суд дійшов висновку про неспівмірність заявлених витрат зі складністю справи, а тому вважає за необхідне зменшити витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції з 8 000 грн до 2 000 грн. 
Керуючись статтями 2, 4, 12 – 13, 19, 76 – 78, 141, 223, 244, 247, 258 – 268, 273 – 274, 280 – 289, 352 – 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Александров Віктор Валерійович, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя – задовольнити.
2. Провести поділ спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на транспортний засіб марки «Skoda Octavia», 2018 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , паливо – дизель, об`єм двигуна 1 598 см3, колір чорний, автоматична трансмісія, державний номерний знак НОМЕР_2 .
3. У порядку поділу майна подружжя стягнути з  ОСОБА_2  (РНОКПП: НОМЕР_7 ) на користь  ОСОБА_1  (РНОКПП: НОМЕР_8 ) грошову компенсацію за частки транспортного засобу «Skoda Octavia», 2018 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , паливо – дизель, об`єм двигуна 1 598 см3, колір чорний, автоматична трансмісія, державний номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі 282 005 (двісті вісімдесят дві тисячі п`ять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.
4. Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судовий збір у розмірі 1 216 (одна тисяча двісті шістнадцять) гривень 75 (сімдесят п`ять) копійок.
5. Повернути з Державного бюджету України сплачений  ОСОБА_1  (РНОКПП: НОМЕР_8 ) судовий збір у розмірі 50 (п`ятдесят) відсотків, що становить 1 216 (одна тисяча двісті шістнадцять) гривень 74 (сімдесят чотири) копійки, що підтверджується квитанцією ID № 9769-0657-8378-1086 від 30 липня 2025 року, Казначейство України (ел. адм. подат.), отримувач: ГУК у Терн.обл./тг м. Терноп./22030101, код отримувача: 37977599, рахунок IBAN: UA968999980313101206000019751, призначення платежу: 101; НОМЕР_8 ; Судовий збір, за позовом від ОСОБА_1 , Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.
6. Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) гривень – витрат на професійну (правничу) допомогу.
7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
8. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
9. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.
10. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 26 березня 2026 року.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Головуючий суддя    	Т. І. Якімець