13.03.26
22-ц/812/733/26
Справа №490/9540/25
Провадження № 22-ц/812/733/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
13 березня 2026 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2026 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Шолох Л.М., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу
В С Т А Н О В И В:
11 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 09 серпня 2008 року між нею та ОСОБА_2 . Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції зареєстровано шлюб.
Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 .
Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаємопорозуміння. 
Позивачка зазначала, що донька ОСОБА_3 проживає разом з нею тому, посилаючись на ч. 2 ст. 28 ЦПК України вказувала, що позов пред`являється за її місцем проживання.
Посилаючись на викладене, просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 зареєстрований 09 серпня 2008 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу передано за підсудністю на розгляд до Баштанського районного суду Миколаївської області.
Мотивуючи ухвалу суд першої інстанції зазначив, що відповідно до відомостей наданих Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, відповідач (фізична особа) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що є територією Баштанського районного суду Миколаївської області.
Відповідно до частини 2 статті 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. Матеріали позовної заяви не містять доказів того, що дитина ОСОБА_4 перебуває на утриманні матері.
Таким чином, оскільки місце реєстрації відповідача не зареєстровано в Центральному районі м. Миколаєва, вказана справа згідно положень частини 1 статті 27 ЦПК України, не підсудна Центральному районному суду м. Миколаєва.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, а справу направити до Центрального районного суду м. Миколаєва для продовження розгляду.
Так, позивачка у позовній заяві посилається, що її зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 . У заяві про розірвання шлюбу нею було зазначено, що їх з відповідачем донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом з позивачкою. Вказана обставина підтверджується копіями довідки про реєстрацію місця проживання особи №23071-000509856-037-02 від 28.08.2021 року, інформації про зареєстроване/задеклароване місце проживання /зняття із зареєстрованого/ задекларованого місця проживання особи №19.04-06/17212/2024 від 24.06.2024 року та витягом про зареєстрованих осіб у житловому приміщені №19.04-06/7461/2026 від 10.02.2026 року. 
Зазначає, що донька є неповнолітньою та перебуває на утриманні позивачки і проживає разом з нею. За такого відповідно до пункту 2 статті 28 ЦПК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений за зареєстрованим місцем проживання позивачки. Тому справа підсудна Центральному районному суду м. Миколаєва, а передача матеріалів позовної заяви до Баштанського районного суду Миколаївської області є безпідставною та такою, що суперечить вимогам процесуального законодавства.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
За правилами частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає в повній мірі.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що справа за вказаним позовом підсудна Баштанському районному суду Миколаївської області, оскільки місце реєстрації відповідача є м. Баштанка Миколаївської області. 
Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про наявність підстав для передачі справи на розгляд іншого суду судом першої інстанції було порушено норми процесуального права.
Предметом заявлених ОСОБА_1 позовних вимог є розірвання шлюбу.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06 квітня 2010 року.
За інформацією Відділу обліку та моніторингу про реєстрацію місця проживання, відповідач (фізична особа) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що є територією Баштанського районного суду Миколаївської області.
Передаючи матеріали позовної заяви за підсудністю на розгляд Баштанського районного суду Миколаївської області, суддя керувався положеннями частини 1 статті 27 ЦПК України, якою визначається територіальна підсудність за зареєстрованим місцем проживання чи перебування відповідача. 
Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.
Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України.
Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ.
Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.
Кожен місцевий суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів.

Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (стаття 378, пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України).
Відповідно до статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.
Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями Цивільного процесуального кодексу України.
Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.
В апеляційній скарзі позивачка зазначає, що нею подано позов до фізичної особи - відповідача до Центрального районного суду м. Миколаєва за місцем свого проживання у зв`язку із тим, що на її утриманні перебуває неповнолітня донька, керуючись частиною 2 статті 28 ЦПК України.
Статтею 28 ЦПК України визначена альтернативна підсудність справ за вибором позивача.
За приписами частини 2 статті 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.
Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Суть підсудності за вибором позивача, або альтернативної підсудності, полягає у тому, що за визначеними критеріями цивільних справ позивачу дається можливість обрати з кількох передбачених у законі судів той суд, до якого він пред`являтиме свої позовні вимоги. Законодавець установлює вичерпний перелік позовів, на які поширюються правила цього виду підсудності, а також передбачає конкретні суди, до яких можна з такими вимогами звернутися.
Положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.
Судом досліджено матеріали справи, якими підтверджується, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 - згідно з копією паспорту (а.с.5). Місце проживання відповідача ОСОБА_2 – АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місяця проживання Управління ДМС України в Миколаївській області (а.с.25). 
Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого 06 квітня 2010 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З доданих до апеляційної скарги копій довідки про реєстрацію місця проживання особи №23071-000509856-037-02 від 28.08.2021 року, витягу про зареєстрованих осіб у житловому приміщені №19.04-06/7461/2026 від 10.02.2026 року вбачається, що місце проживання дитини сторін ОСОБА_4 , 2010 року народження зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 тобто, за місцем реєстрації матері.
Вище зазначені документи подані позивачкою на стадії перегляду ухвали суду першої інстанції. В той же час, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначала, що дитина проживає з нею. 
Передаючи справу на розгляд до Баштанського районного суду Миколаївської області, суд першої інстанції, вказавши, що позивачка не долучила доказів знаходження на її утриманні дитини та не вбачаючи підстав для визначення підсудності справи Центральному районному суду м. Миколаєва, щонайменше, не пересвідчився у посиланнях позивачки про проживання з нею спільної з відповідачем неповнолітньої дитини у передбачений законом процесуальний спосіб.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про передачу цієї справи за підсудністю на розгляд до Баштанського районного суду Миколаївської області.
Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень статті 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала судді є помилковою, оскільки суд припустився порушення норм процесуального права, й підлягає відповідно до вимог пункту 4 статті 379 ЦПК України скасуванню, а справа - поверненню до Центрального районного суду м. Миколаєва для продовження розгляду.
Відповідно до пункту «в» частини 4 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Водночас розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 11 травня 2023 року у справі №910/4631/22.
Враховуючи, що Миколаївський апеляційний суд ухвалив постанову за наслідками розгляду процесуальних питань, які виникли під час розгляду справи у суді першої інстанції, а не рішення по суті позовних вимог, він не є тим судом, який уповноважений здійснювати розподіл судових витрат на цьому етапі.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2026 року скасувати, а справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу повернути до Центрального районного суду м. Миколаєва для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.
Головуючий Ж.М. Яворська
Судді Т.М. Базовкіна 
Л.М.Царюк

Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року.