Справа №461/5617/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року.          м.Львів.

Галицький районний суд м. Львова
у складі: 
головуючого судді Юрківа О.Р. 
з участю: 
секретаря судового засідання Некоз М.Ю.,
позивачки ОСОБА_1 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,-
ВСТАНОВИВ:
Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до відповідача, в якій просить розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , який зареєстровано 03.08.2021 року Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові про що складено актовий запис №583, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . За час перебування у шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Підставою для розірвання шлюбу позивачка зазначає ті обставини, що у них з відповідачем різні погляди на сімейне життя, та обов`язки, кожен має свої інтереси та веде свій спосіб життя. Також, ОСОБА_1 стверджує, що можливості зберегти сім`ю немає, подружні відносини між ними фактично припинилися, 3 роки проживають окремо, не ведуть спільного господарства, подружніх стосунків не підтримують. Просить позовні вимоги задовольнити. Окрім цього просить залишити місце проживання неповнолітнього сина з нею.
Ухвалою суду від 11.07.2025 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 09.09.2025 року відкрито загальне позовне провадження.
Ухвалою суду від 14.10.2025 закрито підготовче та призначено до судового розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.11.2025 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини зупинено, надано сторонам строк для примирення – 3 місяці , до 10.02.2026 року.
26.02.2026 року ухвалою суду відновлено провадження у справі.
Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позову та просить позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила.
Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. Відзиву на позов, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Тому у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив справу розглядати у заочному порядку.
Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з огляду на таке. 
У відповідності до положень ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Суд встановив, що 03.08.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №583 від 03.08.2021 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка « ОСОБА_4 », дружини « ОСОБА_5 » /а. с. 1/.
За час спільного проживання у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією виданого свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 02.03.2022 року /а. с. 5/. 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що сімейне життя між позивачкою та відповідачем не склалося через різні погляди на шлюб та сім`ю. Шлюбних відносин сторони тривалий час не підтримують, 3 роки проживають окремо, припинили вести спільне господарство, подружніх відносин не підтримують, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливе та суперечить їх інтересам. Жодних спроб зміцнити сім`ю сторони не роблять. Шлюб носить формальний характер, примирення не можливе.
Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 р., проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. 
Згідно з ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що не має підстав для подальшого збереження формального шлюбу, у зв`язку з чим доцільно такий розірвати.
Щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 суд зазначає: 
Згідност.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до ч. 1ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Згідно до ч. 1ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка просить визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 з нею.
Таким чином встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що між сторонами не існує спору. Наведеними нормами ст.ст.141,160,161 СК України не передбачено прав позивача визначати місце проживання дитини через суд, якщо між сторонами немає спору щодо місця проживання дитини.
За положеннями ст.ст. 2,4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 4ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
На підставі досліджених доказів й у співставленні з нормами законів суд дійшов висновку, що право позивача не було порушене, а тому немає підстав у застосуванні заходів судового захисту. Відтак у задоволенні позову щодо визначення місця проживання дитини слід відмовити.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 280-282, 351 - 355 ЦПК України, ст. ст. 104, 105, 110, 112, 113, 114 СК України, суд , -
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити частково.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 03.08.2021 року Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №583 від 03.08.2021 року.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір 1211,20 грн.
У задоволенні решти вимог відмовити за безпідставністю
Повний текст судового рішення складено 26.02.2026 року.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його оголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя     О.Р. Юрків.