КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5256/2026
Справа № 753/1481/24

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

18 березня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2025 року (повний текст рішення складено 28 жовтня 2025 року), ухвалене у складі судді Мицик Ю.С. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію речового права,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 43982899 від 12 листопада 2018 року щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ 00039019, права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
Позов мотивувала тим, що 26 грудня 2007 року ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 39.29-50/1088к, згідно якого позивач отримала кредитні кошти в розмірі 125 000 доларів США зі сплатою 11,75 % річних, дата остаточного повернення кредиту 25 грудня 2032 року.
В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором укладено договір іпотеки № 39.29-50/618і від 26 грудня 2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. та зареєстровано в реєстрі за № 6849. Предметом іпотеки визначено двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.
07 листопада 2018 року здійснено позасудове звернення стягнення на майно згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та зареєстровано право власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк».
Вважала, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за відповідачем була здійснена з порушенням, оскільки реєстрація права власності на предмет іпотеки була здійснена в період дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», без згоди на це ОСОБА_1 ; в договорі іпотеки, який став підставою для реєстрації права власності, відсутнє іпотечне застереження, а окремий договір про задоволення вимог іпотекодавця не укладався; вимога відповідача щодо усунення порушень не направлялася до позивача; оцінка предмета іпотеки не була погоджена з позивачем.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2025 року позов частково задоволено, скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43982899 від 12 листопада 2018 року, щодо реєстрації за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . В решті позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 968,96 грн. Стягнуто із АТ «Сенс Банк» на користь держави судовий збір у сумі 968,96 грн.
Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2025 року з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

Відповідач АТ «Сенс Банк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2025 року в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосуванню не підлягають, оскільки звернення стягнення на квартиру позивача як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі іпотечного застереження, тобто в позасудовому порядку за згоди іпотекодателя, про що свідчить підпис останнього в іпотечному договорі, і така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц.
Зазначив, що позивач не довів належними та допустимими доказами той факт, що на спірні правовідносини розповсюджується мораторій, а саме докази того, що спірна квартира є місцем проживання позивача, до того ж єдиним, не надав доказів відсутності житла у спільній сумісній власності, а також доказів того, що не відбулося відчуження житла в період з дня укладення іпотечного договору до звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Сам лише факт посилання на те, що кредит є споживчим та валютним, не свідчить про розповсюдження мораторію на спірні правовідносини, а твердження про те, що квартира є місцем проживання та єдиним житлом, є не доказами, а припущеннями.
Зазначив, що відповідно до п. 4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із доступних способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», відтак, іпотечний договір містить іпотечне застереження, відповідно до умов якого АТ «Укрсоцбанк» має право звернути стягнення в позасудовому порядку на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі, який є належним правовстановлюючим документом. При цьому укладення окремого договору між банком та іпотекодавцем про задоволення вимог іпотекодержателя законодавство не вимагає.
Посилався на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2012 року в справі № 21-236а12, від 24 травня 2017 року в справі № 6-1388цс16, вказував, що іпотечне застереження в іпотечному договорі прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з огляду на що в розглядуваному випадку саме іпотечний договір є належним правовстановлюючим документом, на підставі якого звернуто стягнення на предмет іпотеки.
Щодо направлення вимоги, наводив зміст ст. 2, 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 572, 575, 590 ЦК України, ст. 33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 щодо переліку документів, які надаються для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, положення п. 4.5 іпотечного договору, зазначав, що підписанням цього договору ОСОБА_1 засвідчила, що надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до банку, і що п. 61 Порядку № 1127 визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, які мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у ст. 9 та 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Пояснював, що на виконання норм Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» надіслав письмове повідомлення іпотекодавцю, і докази направлення містяться в матеріалах нотаріальної справи, та дані повідомлення, разом з усіма необхідними документами, надавались приватному нотаріусу та містяться в матеріалах нотаріальної справи.
Звертав увагу, що при направленні вимоги про намір звернути стягнення на предмет іпотеки відповідач керувався тим, що йому достеменно відомо про факт постійного проживання позивача за адресою АДРЕСА_3 , оскільки дане твердження підтверджується матеріалами справи № 735/11963/15-ц за позовом АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій у власноручних заявах ОСОБА_1 , а також у нотаріально посвідченій довіреності, зазначено саме цю адресу проживання останньої.
Повідомляв, що банком проведено оцінку предмета іпотеки на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується висновком про вартість майна, а саме квартири АДРЕСА_4 , складеним станом на 26 вересня 2018 року ТОВ «Бізнес АССІСТ». Вартість предмета іпотеки оцінена у сумі 1 589 659 грн. Порядком № 1127 не передбачено надання державному реєстратору копії висновку про вартість майна під час здійснення реєстрації права власності, а тому посилання на відповідний документ в записі про підставу виникнення права власності відсутнє. Разом з тим, проведення такої оцінки є обов`язком кредитора, що і було зроблено банком на час реєстрації права власності на предмет іпотеки. 
Посилався на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі № 755/5691/16-ц, від 31 січня 2018 року в справі № 910/6592/16, від 15 жовтня 2020 року в справі № 755/2030/19, Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 760/14438/15-ц, від 28 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17, зауважував, що Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що належним отриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавцеь має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.
Зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними та безпідставними, поданими виключно з метою ухилення взятих на себе зобов`язань, позивачем не доведено, чим взагалі порушуються її права задоволенням вимог кредитора шляхом позасудового врегулювання спору в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору, при невиконаному зобов`язанні щодо погашення заборгованості за чинним кредитним та іпотечним договором. 
Частина вимог, що заявлена позивачем, вже була предметом розгляду в Дарницькому районному суді м. Києва у справі № 752/25247/18 і по цій справі ухвалено рішення 09 лютого 2022 року, яке набрало законної сили, відповідно обставини, котрі були предметом розгляду цієї справи, мають преюдиційний характер та не потребують доказування і не могли бути змінені судом при розгляді цієї справи № 753/1481/24.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, визнати поважними причини пропуску строку подання відзиву на апеляційну скаргу та прийняти його, посилаючись на те, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження представник відповідача отримав 25 січня 2026 року в підсистемі «Електронний суд», проте формування належної правової позиції позивача, узгодження її між клієнтом та адвокатом зайняло певний час та є досить складним з огляду на несприятливу обстановку в Україні внаслідок збройної агресії рф, постійні повітряні тривоги, довге та непередбачуване відключення світла як в м. Харків, так і в м. Київ, що вплинуло на можливість своєчасного та оперативного підготування та відправлення відзиву на апеляційну скаргу. 
У відзиві позивач наводила власні аргументи проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на те, що реєстрація права власності на предмет іпотеки була здійснена в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», без згоди на це ОСОБА_1 ; в договорі іпотеки, який став підставою для реєстрації права власності, відсутнє іпотечне застереження, а окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався, жодна добровільність в договорі іпотеки не міститься; вимога відповідача про усунення порушень не направлялася до позивача, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ст. 109 ЦПК України; оцінка предмета іпотеки не була погоджена з позивачем; обставини справи № 752/1481/24 не є преюдиційними для даної справи.

Апеляційний суд враховує, що повідомлені позивачем обставини щодо несприятливої обстановки в Україні внаслідок збройної агресії рф, постійні повітряні тривоги, довге та непередбачуване відключення світла є загальновідомими, і що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, відтак прийняття відзиву на апеляційну скаргу та його оцінка є необхідними для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах апеляційного перегляду.
В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд продовжує позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині скасування рішення про державну реєстрацію речового права, суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за відповідачем була здійснена з порушенням вимог закону і у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М. були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк».

Апеляційний суд в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. договору купівлі-продажу, укладеного 26 грудня 2007 року з ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_4 (а. с. 73 т. 3).
Згідно відмітки у паспорті, ОСОБА_1 зареєстрована за вказаною адресою з 20 серпня 2015 року (а. с. 20 т. 1).
26 грудня 2007 року ОСОБА_1 та АКБ СР (ПАТ, АТ) «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 39.29-50/1088к, згідно з яким банк надав позичальнику цільовий кредит в сумі 125000 доларів США, зі сплатою 11,75% річних на строк до 25 грудня 2032 року, для придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_4 (а. с. 65 - 68 т. 3).
В якості забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту між АКБ СР «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки № 39.29-50/618і від 26 грудня 2007 року (а. с. 21 - 24 т. 1), за яким іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за договором кредиту № 39.29-50/1088к від 26 грудня 2007 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, надалі за текстом - «Основне зобов`язання», нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_4 .
Згідно п. 2.4 договору іпотеки, іпотекодержатель має право: 
2.4.3. у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки;
2.4.7. у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України, зокрема, Законів України «Про іпотеку», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» тощо;
4.1. у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки;
4.5. іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема п.п. 4.5.3. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Пунктом 6.2 іпотечного договору сторони погодили, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом або вручені за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. 
Згідно ст. 7 іпотечного договору «Реквізити та підписи сторін», адресою ОСОБА_1 зазначено АДРЕСА_5 (а. с. 24 т. 1).
03 грудня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» припинене шляхом реорганізації та приєднання цієї юридичної особи до АТ «Альфа-Банк». У подальшому АТ «Альфа-Банк» змінило назву на АТ «Сенс Банк» (а. с. 118 т. 1).

Згідно звіту про оцінку квартири АДРЕСА_4 , складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Центр будівельних та земельних експертиз» за замовленням ОСОБА_1 , вартість квартири за вказаною адресою станом на 07 листопада 2018 року становить 1 325 200 грн. (а. с. 45 т. 1).

12 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. проведена державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Документи, подані для державної реєстрації: довіреність, серія та номер 2166, видана 04 жовтня 2018 року, видавник Саваріна О.С., ПНКМНО; повідомлення-розписка, серія та номер 2746, видана 24 липня 2018 року, видавник СЗ 367; повідомлення, серія та номер 13.3-03/96-7024, виданий 20 липня 2018 року, видавник АТ «Укрсоцбанк»; договір кредиту, серія та номер 39.29-50/1088к, виданий 26 грудня 2007 року, видавник АТ «Укрсоцбанк», іпотечний договір № 39.29-50/618і, серія та номер 6848, виданий 26 грудня 2007 року, видавник ОСОБА_4 , ПНКМНО (а. с. 37 т. 1).
Зазначений перелік відповідає документам, які наявні у реєстраційній справі на квартиру за адресою АДРЕСА_3 , копія якої наявна в матеріалах справи (а. с. 180 - 237 т. 1, 3 - 65 т. 2).
Листом від 02 липня 2024 року Київський державний нотаріальний архів повідомив, що станом на даний час приватний нотаріус КМНО Сазонова О.М., нотаріальна діяльність якої припинена в зв`язку з анулюванням свідоцтва, не передавала документи нотаріального діловодства та архіву на державне відповідальне зберігання до Київського державного нотаріального архіву (а. с. 160 т. 2).

За змістом повідомлення від 20 липня 2018 року № 13.3-03/96-7024, до відома ОСОБА_1 доводилося, що АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в зв`язку з наявністю боргу за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № 39.29-50/1088к у розмірі 318 737,59 доларів США, що еквівалентно 8 437 748,97 грн. (а. с. 41 - 42 т. 1).
На а. с. 51 т. 2 знаходиться копія повідомлення-розписки про вручення відправлення спецзв`язку, направленої на адресу ОСОБА_1 АДРЕСА_3 , із відміткою про вручення 25 липня 2018 року особисто ОСОБА_1 .
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 04 жовтня 2024 року призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання, чи виконано підпис в оригіналі повідомлення-розписки про вручення відправлення спецзв`язку № 2476, виданого 24 липня 2018 року, відправник СЗ 367, ОСОБА_1 чи іншою особою (а. с. 201 - 204 т. 2). 
На виконання ухвали суду про витребування доказів АТ «Сенс Банк» листами від 03 жовтня та 04 жовтня 2024 року повідомило про відсутність у банку оригіналу повідомлення-розписки про вручення відправлення спецзв`язку № 2476, виданого 24 липня 2018 року, відправник СЗ 367 (а. с. 189 - 192 т. 2).
Відсутність оригіналу повідомлення-розписки про вручення відправлення спецзв`язку № 2476, виданого 24 липня 2018 року, відправник СЗ 367, стало підставою для неможливості надання висновку судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 04 жовтня 2024 року в даній справі, про що складено повідомлення КНДІСЕ від 21 квітня 2025 року (а. с. 231 т. 2). 

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 навела такі підстави для скасування державної реєстрації права власності на належну їй квартиру за відповідачем: реєстрація права власності на предмет іпотеки була здійснена в період дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», без згоди на це ОСОБА_1 ; в договорі іпотеки, який став підставою для реєстрації права власності, відсутнє іпотечне застереження, а окремий договір про задоволення вимог іпотекодавця не укладався; вимога відповідача щодо усунення порушень не направлялася до позивача; оцінка предмета іпотеки не була погоджена з позивачем.

Судом першої інстанції зазначені підстави позову були належним чином перевірені.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 3 Закону № 898-IV в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки).

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Аналогічні положення закріплені в Законі України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Аналогічні правові висновки стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договору про задоволення вимог іпотекодержателя викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22), від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), які належним чином були враховані судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що вказаній справі пунктом 4.5. іпотечного договору сторони погодили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.3).

Суд першої інстанції правомірно виснував, що як за положеннями Закону України «Про іпотеку», так і за змістом договору, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки, є не лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, але й відповідне застереження в іпотечному договорі.

Враховуючи наведене, оскільки судом першої інстанції дійсно встановлено наявність застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в іпотечному договорі, доводи апеляційної скарги, якими заперечується позиція позивача про відсутність такого іпотечного застереження, фактично зводяться до спростування позиції позивача, а не висновків суду, і висновків суду першої інстанції не спростовують. 

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі в редакції, чинній на момент вчинення реєстраційних дій) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), у редакції на момент прийняття рішення реєстратором від 12 листопада 2018 року, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Перевіряючи іншу підставу, на яку посилалася позивач, а саме відсутність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень за зобов`язаннями та дотримання строку, зазначеного в ній, суд першої інстанції належно застосував вищенаведені норми матеріального права та правильно визначився з тим, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому, і що реєстратор перед здійсненням відповідних процедур мав отримати документ, який підтверджує факт отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, направленої за адресою, що вказана у договорі іпотеки.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 26 липня 2023 року в справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

У пунктах 54-60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначено, що належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.
Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.
Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.
У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.
За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону № 898-IV іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону № 898-IV щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.
При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Судом першої інстанції досліджено положення договору іпотеки та встановлено, що у пункті 6.2 договору сторони погодили, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. Адресою іпотекодавця ОСОБА_1 в іпотечному договорі зазначено: АДРЕСА_5 . Змін до договору іпотеки сторони договору не вносили.

Встановивши, що повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням направлено банком поштовим зв`язком 20 липня 2018 року за вихідним № 13.3-03/96-7024 на адресу: АДРЕСА_3 , яка не була вказана у договорі, як адреса іпотекодавця, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що іпотекодержатель не дотримався порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, тому не набув права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Судом першої інстанції вмотивовано відхилено посилання представника відповідача на отримання ОСОБА_1 повідомлення за вихідним № 13.3-03/96-7024, направленого на адресу: АДРЕСА_3 , зазначивши, що ОСОБА_1 у позові вказувала, що не отримувала від банку повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а підпис на повідомленні-розписці про вручення відправлення спецзв`язку № 2746, виданого 24 липня 2018 року, відправник: Київ СЗ 367, що міститься в матеріалах реєстраційної справи №1690940780000, їй не належить. На підтвердження вказаного, позивачем було заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, яке було задоволено судом. На виконання ухвали суду про витребування доказів та на клопотання судового експерта банк не надав оригінал повідомлення-розписки про вручення відправлення спецзв`язку №2746, виданого 24 липня 2018 року, відправник: Київ СЗ 367, посилаючись на його відсутність, у зв`язку з чим, у справі не була проведена судова почеркознавча експертиза.

Констатувавши, що відповідач не міг не усвідомлювати значення висновку експерта у цій справі та неможливість проведення експертизи без оригіналу досліджуваного документу, суд першої інстанції правомірно застосував до нього положення ст. 109 ЦПК України, якою передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з обґрунтованими висновками суду першої інстанції про визнання встановленим факту неодержання ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Доводи апеляційної скарги, що при відправленні вимоги про намір звернути стягнення на предмет іпотеки відповідач керувався тим, що йому достеменно відомо місце постійного проживання позивача за адресою АДРЕСА_3 , а тому діяв в межах добросовісності та договірних відносин між сторонами та здійснив відповідне надсилання вимоги до вимог закону, не спростовують зазначених висновків суду першої інстанції щодо неодержання повідомлення позивачем та відхиляються апеляційним судом.

Перевіряючи доводи позивача, що реєстрація права власності на предмет іпотеки була здійснена в період дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» без її згоди, суд першої інстанції виходив із того, що 07 червня 2014 року набрав чинності зазначений Закон, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №759/5454/19 від 26 липня 2023 року, які були належно враховані судом першої інстанції, який виснував, що квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 63,50 кв.м, яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 06.12.2007, укладеного в іноземній валюті.

Оскільки відповідачем не надано доказів того, що позивач має у власності інше житло, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані і такі, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт, що на спірні правовідносини розповсюджується мораторій.

Апеляційний суд враховує, що оскільки саме сторона відповідача не погоджується з доводами позивача щодо проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру у порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ця сторона мала їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів.

Доводи апеляційної скарги, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» взагалі не розповсюджується на стягнення предмета іпотеки, яке відбулось шляхом позасудового врегулювання, є безпідставними та суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, у постановах Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 757/41927/18-ц (провадження № 61-217св23), від 27 жовтня 2025 року у справі № 495/8674/19 (провадження № 61-6533св23).

Перевіряючи доводи позивача про ненадання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки, як підстави для скасування рішення про державну реєстрацію, суд першої інстанції врахував, що до 26 лютого 2020 року Порядок № 1127 не передбачав подання державному реєстратору звіту про оцінку предмета іпотеки, проте така вимога передбачалася у частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку», що має вищу юридичну силу та відповідно до якої іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, й зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, тому іпотекодержатель зобов`язаний надати державному реєстратору документ про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ним.
Підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. До таких порушень належить, зокрема й ненадання експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17, постановах Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 953/2028/20 (провадження № 61-1469св24), від 02 жовтня 2025 року у справі № 303/11639/23 (провадження № 61-824св25) та інших, а тому апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, який правомірно виснував, що оскільки матеріали реєстраційної справи не містять експертної оцінки квартири, яка є предметом договору іпотеки, у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М. були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк».

Доводи апеляційної скарги, що така оцінка була проведена банком на момент звернення стягнення на предмет іпотеки і станом на 26 вересня 2018 року складено висновок про вартість майна ТОВ «Бізнес Ассіст», будь-якими доказами не підтверджуються, не спростовують обставин відсутності в реєстраційній справі експертної оцінки квартири та відхиляються апеляційним судом.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, Верховного Суду в постанові від 31 січня 2018 року у справі № 910/6592/16, від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/2030/19 відхиляються апеляційним судом, позаяк рішення суду першої інстанції правовим висновкам, наведеним у цих справах, не суперечить, а встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими, ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суд першої інстанції виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Заявником не наведено належного обґрунтування щодо необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17, а доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення положень статті 37 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку № 1127, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Оскільки відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не посилався на наявність між сторонами інших судових проваджень та не обґрунтовував свої заперечення цими обставинами, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що частина вимог, заявлених позивачем при розгляді цієї справи, вже була предметом розгляду у Дарницькому районному суді м. Києва у справі № 752/25247/18, по якій ухвалене рішення від 09 лютого 2022 року, яке набрало законної сили, а встановлені ним обставини є преюдиційними і не потребують повторного доказування.

Апеляційний суд враховує та погоджується зі слушними доводами позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), на яку міститься посилання у відзиві).

Крім того, у справі № 752/25247/18 за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно нею не заявлялися підстави позову для скасування рішення державного реєстратора в зв`язку з відсутністю експертної оцінки квартири, і така підстава позову судом першої інстанції не розглядалась, відтак доводи апеляційної скарги не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в даній справі, яким встановлено порушення порядку державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк», в тому числі і з цієї підстави.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції зробив правильний висновок про порушення іпотекодержателем порядку звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку та частково задовольнив позов, скасувавши рішення державного реєстратора.

Крім того, суд першої інстанції вмотивовано відхилив доводи заяви відповідача про застосування позовної давності, вказавши, що з урахуванням запровадження карантину 12 березня 2020 року, введення воєнного стану від 24 лютого 2022 року, який триває і на час ухвалення цього рішення, ОСОБА_1 , подавши позов в січні 2024 року про скасування рішення державного реєстратора від 12 листопада 2018 року, не пропустила строк позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2025 року в частині задоволення позову залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 березня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.