ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

04 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/8238/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),
суддів: Щербака А.А., Шлай А.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровськго окружного адміністративного суду від 14.07.2025, (суддя суду першої інстанції Боженко Н.В.), прийняте в порядку письмового провадження в м. Дніпрі, в адміністративній справі №160/8238/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 
УСТАНОВИВ:
20.03.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати неправомірними дії командира військової частини НОМЕР_1 стосовно відмови у задоволення рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, необхідністю догляду за хворою матір`ю, яка згідно висновку ЛКК органу охорони здоров`я потребує стороннього догляду, про виплату грошового забезпечення за виконання військових обов`язків за період часу з 1 січня 2025 року по 14 січня 2025 року, про виплату грошового забезпечення за отриману травму 14.06.2024 року, а також за звернення до правоохоронних органів з питання порушення кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за скоєння злочину, який передбачено ст. 407 ч.5 КК України, відмови у направленні на ім`я ОСОБА_1 копії постанови про проходження ВЛК 9-10.07. 2024 року у Харківському воєнному госпіталі ДПСУ у зв`язку з травмою 14.06.2024 року невиплати компенсації за частину невикористаної відпустки за 2023 рік, а також невидачі посвідчення учасника бойових дій;
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 задовольнити рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з сімейних підстав, необхідністю проведення постійного догляду на матір`ю, яка згідно висновку ЛКК потребує догляду, провести виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за виконання військових обов`язків за період часу з 1 січня 2025 року по 14 січня 2025 року у сумі близько 60 тисяч гривень, (ця сума буде уточнена після отримання довідки з частини за заявою про витребування доказів), провести виплату грошового забезпечення за отриману травму 14.06.2024 року, відізвати з правоохоронних органів заяву про порушення кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за ст. 407 ч. 5 КК України, направити на мою адресу копію постанови про проходження ВЛК 9-10.07.2024 року у Харківському воєнному госпіталі ДПСУ у зв`язку з травмою 14.06.2024 року, провести виплату грошового забезпечення за невикористану частину відпустки за 2023 рік, направити на адресу ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій, копію постанови ВЛК, яка була проведена 9-10.07.2024 році у Харківському воєнному госпіталі ДПСУ у зв`язку з травмою 14.06. 2024 року.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність дій відповідача щодо розгляду рапортів позивача. Позивач стверджує, що його рапорт безпідставно не задоволено за наявності правових підстав для такого задоволення, що відповідач без достатніх правових підстав звернувся до правоохоронних органів щодо самовільного залишення позивачем військової частини, при цьому відповідач не виплатив позивачу грошове забезпечення в повному обсязі та не направив позивачу постанову за результатами ВЛК. 
Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 14.07.2025 відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач ввів суд в оману про те, що він здійснив виплату грошової винагороди у повному обсязі, на підтвердження своєї позиції позивач надає довідку про грошове забезпечення та виписку з банківського рахунку про зарахування коштів. 
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що наказом відповідача від 18.05.2023 року №247-ОС позивача зараховано до списків особового складу відповідача. 
Згідно довідки про обставини травми від 16.06.2024 року №1068, складеної відповідачем, позивач 14.06.2024 року отримав вибухову травму. 
Наказом відповідача від 19.01.2025 року позивача призначено на нову посаду. 
Наказом відповідача від 02.02.2025 року №135-ОС позивача знято з усіх видів забезпечення. 
Наказом відповідача від 11.02.2025 року №162-ОС позивача зараховано у розпорядження командира відповідача. 
Листом відповідача від 08.02.2025 року №№08/3056-25-Вих позивачу повідомлено, що для вирішення порушених у зверненні питань йому необхідно повернутися до військової частини, оскільки його знято з усіх видів забезпечення. 
Листом від 13.02.2025 року №08/3531-25-Вих розглянуто рапорт позивача від 31.01.2025 року та повідомлено про відсутність підстав для звільнення зі служби. 
Вважаючи порушеними свої права в аспектах, по яким заявлено позовні вимоги, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було правомірно нараховано та виплачено позивачеві грошове забезпечення за спірний період, також суд виходив з того, що позивач не дотримався порядку звернення до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Стосовно вимог позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо не розгляду та не задоволення його рапорту про звільнення з військової служби. 
31 січня 2025 року позивач звернувся до відповідача з рапортом на звільнення (вхідний №9569/25 від 31.01.2025 року), копія якого надана відповідачем. Позивач просив звільнити його з військової служби згідно п. “г” ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” від 25.03.1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII).
До рапорту долучено висновок від 31.01.2025 року №9/144 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, згідно якого ОСОБА_2 рекомендовано: (конкретна послуга не підкреслена). 
Також надано постанову ЛКК від 28.06.2024 року №51/1059, згідно якої ОСОБА_2 потребує постійної сторонньої допомоги. 
Згідно свідоцтва про народження від 20.04.1972 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 є матір`ю позивача. 
Листом від 13.02.2025 року №08/3531-25-Вих розглянуто рапорт позивача від 31.01.2025 року та повідомлено про відсутність підстав для звільнення зі служби. Відповідач зазначив, що не надано довідку МСЕК щодо групи інвалідності матері позивача. Окрім цього, не надано документи, які б свідчити про відсутність інших осіб першого чи другого ступеня споріднення. 
Так, Позивач в рапорті вказує пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII та просить звільнити його через необхідність стороннього догляду за батьками, що підтверджується відповідним медичним висновком ЛКК. 
Як обґрунтовано зазначає відповідач, станом на дату подання рапорта позивачем (31.01.2025 року) такої норми права в Законі №2232-XII не існувало ані за викладом, ані за посиланням. 
Натомість, станом на дату звернення позивача з рапортом, як і станом на дату його розгляду, Закон №2232-XII діяв в редакції від 17.01.2025 року, в якому змістовно відповідна підстава для звільнення передбачена у абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII (з урахуванням бланкетного відсилання згідно пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII):
- необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (далі – Положення).
Згідно пп. 2 п. 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":
у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Отже, суд першої інстанції правильно констатував, що позивач посилався на нерелевантну норму права в своєму рапорті на звільнення, адже змістовно відповідне правило поведінки змінено. 
Нова редакція відповідної норми права створює правило поведінки, за змістом якого необхідно встановити: 
1) потребу одного з батьків в постійному догляді;
2) наявність у такої особи інвалідності І чи ІІ групи інвалідності;
3) відсутність інших осіб (або вони самі потребують догляду згідно висновку ЛКК, МСЕК або рішення експертної команди). 
Таким чином, конкретний спосіб підтвердження стану здоров`я визначено лише в частині підтвердження неможливості інших осіб здійснювати догляд за одним з батьків військовослужбовця – саме ці особи мають надати документ конкретної форми. 
В свою чергу обставини за п. 1 та п. 2 не мають конкретного способу підтвердження, що був би визначений саме у нормі права. 
Стосовно наявності підстав для подання рапорту про звільнення, суд зазначає таке.
Так, до рапорту позивач додав висновок за формою 080-2/о №9/144 від 31.01.2025 року, згідно якого рекомендовану соціальну послугу не підкреслено (денний догляд, догляд вдома, паліативний догляд вдома, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи), а також постанову ЛКК від 28.06.2024 року №51/1059, згідно якого пенсіонер потребує постійної сторонньої допомоги.
Вказані документи на думку позивача підтверджують наявність у нього права на звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що його мати потребує постійного стороннього догляду. 
Відповідач вважає, що надані позивачем документи не підтверджують потреби в постійному сторонньому догляді. 
Відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункту 1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить:
1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку;
2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності;
3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження;
4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи:
форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337 “Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві”;
висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний),- до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407 “Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я” затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-2/о “Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі”.
Згідно з пунктом 2 цієї Інструкції висновок призначений для реєстрації когнітивних порушень які виникають при захворюваннях (органічні психічні розлади (F00-F09), розумова відсталість (F70-F79), порушення рухової активності (паралічі), соціальна дезадаптація, інвалідність І групи тощо). Когнітивні порушення можуть спостерігатися у симптокомлексі наступних розладів психіки (F10-F19), шизофренія (F20), первазивні розлади розвитку (F84), нейродегенеративні захворювання (хвороба Альцгеймера, Паркінсона тощо), судинні захворювання головного мозку (інсульти, інфаркти мозку, церебральний атеросклероз), нейроінфекція, наслідки черепно-мозкової травми, новоутворення, метаболічні порушення та інтоксикації, аутоімунні захворювання, генетичні захворювання тощо.
Пунктом 5 цієї Інструкції визначено, що висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 859.
У пункті 4 висновку вказуються рекомендовані соціальні послуги: денного догляду, догляду вдома, паліативного догляду вдома, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (пункт 8 Інструкції).
Повноваження лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я визначені ще в одному нормативно-правовому акті - наказі Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667 “Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання”, в якій зазначено, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу (далі - висновок ЛКК) видається лікарською консультативною комісією (далі - ЛКК) закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.02.2024 року у справі №120/1909/23. 
Необхідність постійного стороннього догляду за хворим може підтверджуватися відповідним медичним висновком ЛКК за визначеною формою.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач безпідставно вважав, що потреба в постійному догляді визначається лише згідно висновку МСЕК. 
Суд першої інстанції правильно констатував, що надані медичні документи хоча й містять відомості про стан здоров`я матері позивача, взагалі не згадують наявність у неї інвалідності будь-якої групи. 
Таким чином, рапорт позивача не містив відомостей, наявність яких є обов`язковою складовою для звільнення з військової служби за відповідним підпунктом, в зв`язку з чим він в будь-якому випадку (незалежно від належності розгляду відповідачем інших обставин згідно рапорту) не підлягав задоволенню. 
Щодо позовних вимог про виплату грошового забезпечення за період з 01.01.2025 року по 14.01.2025 року суд зазначає таке.
З цього питання позивач звернувся до відповідача з рапортом від 28.02.2025 року (вхідний №16380/25-Вн).
Відповідач надав відповідь листом від 18.03.2025 року №03.7/6091-25-Вих, в якій повідомив, що позивача знято з усіх видів грошового забезпечення. 
Водночас, на запит суду відповідач надав фінансові документи щодо грошового забезпечення позивача за січень 2025 року (розрахунковий лист за січень 2025 року, картку особового рахунку позивача за 2025 рік). За змістом цих документів позивачу за січень 2025 року виплачено грошове забезпечення у розмірі 26284,72 грн (платіжна інструкція від 15.01.2025 року №515). 
Щодо позовних вимог про виплату грошового забезпечення за отриману травму 14.06. 2024 року.
Позивач стверджував, що отримав поранення під час артилерійського обстрілу, однак не отримав за це поранення виплат. 
Відповідач вказував, що виплати здійснено згідно вимог законодавства. 
Наказом відповідача від 08.07.2024 року №636-ОС наказано виплатити додаткову винагороду згідно Постанови №168 за червень 2024 року. В п. 1200 додатку №3 до цього наказу вказано позивача як такого, якому за період з 01.06.2024 року по 16.06.2024 року, а також з 26.06.2024 року по 30.06.2024 року наказано виплатити додаткову винагороду в сумі 70000,00 грн. Підстава: бойове розпорядження. 
Наказом відповідача від 26.12.2024 року №1252-ОС наказано виплатити додаткову винагороду згідно Постанови №168 за червень 2024 року. В п. 4 додатку №5 до цього наказу вказано позивача як такого, що перебував на лікуванні в зв`язку з травмою від 16.06.2024 року в період з 17.05.2024 року по 25.06.2024 року. Підстава: довідка про обставини травми та виписка з медичної картки. 
Відповідні виплати відображено в картках особового рахунку позивача: згідно наказу від 08.07.2024 року – в липні 2024 року картки за 2024 рік, згідно наказу від 26.12.2024 року – в грудні 2024 року картки за 2024 рік. 
Згідно п. 1-2 Постанови №168 відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Відповідно до п. 11, 12 розділу XXXIV Порядку №260 у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.
Отже, за червень 2024 року позивач мав право на збільшену додаткову винагороду як за період виконання бойових дій, так і за період лікування в зв`язку з пораненням. Відповідні виплати позивачу здійснено, що підтверджується матеріалами справи, відповідні обставини відповідач не спростував, доказів на їх спростування не надавав, заперечень не висловив. 
Також в наявності Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975. 
Водночас, позивач не стверджував, а в матеріалах справи відсутні докази щодо існування обставин, в зв`язку з якими цей порядок передбачає відповідні виплати (втрата позивачем працездатності без встановлення інвалідності, встановлення інвалідності і тд). 
Таким чином, в зв`язку з отриманням позивачем поранення 14.06.2024 року відповідач здійснив позивачу усі виплати, на які позивач мав право. В ході судового розгляду не встановлено наявності у позивача права на будь-які виплати в зв`язку з пораненням від 14.06.2024 року, які ним наразі не отримано. 
Стосовно посилань позивача, що додаткову винагороду за липень 2024 рік він не отримував, колегія суддів зазначає таке.
Як видно з наданої самим позивачем копії довідки №826 від 08.07.2025 про види грошового забезпечення, що нараховані ОСОБА_1 в липні 2024 року позивачу було нараховано 96536.25 грн, в тому числі 70 000 грн, додаткова премія 2060.60 грн., премія 16167 грн, надбавка за особливості проходження служби 3421.25 грн, надбавка за вислугу років 977.50 грн, оклад за військовим званням 740 грн, посадовий оклад 3170 грн. 
Відповідно до виписки з карткового рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в липні 2024 позивачу зараховано заробітну плату і грошове забезпечення за липень 2024 у розмірі 96 416 грн. 
Таким чином, доводи позивача про те, що він не отримував 70 000 грн додаткової винагороди за липень 2024 року не підтверджуються наданими ним самим доказами. 
Щодо позовних вимог про звернення відповідача до правоохоронних органів стосовно самовільного залишення позивачем військової частини, суд зазначає таке. 
Позивач в уточненій позовній заяві вказував, що йому стало відомо про таке звернення відповідача, однак у позивача відсутнє бажання умисно не виконувати свої службові обов`язки, його дії є вимушеними, оскільки він не може залишити свою безпорадну матір. 
Відповідач посилався на те, що констатував відсутність позивача на службі та діяв згідно вимог законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з ч. 1, 4 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджено Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 року №608 (далі – Порядок). 
Згідно п. 2 розділу І Порядку службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
За п. 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків.
Відповідно до п. 6 розділу VI Порядку якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Суд зауважує, що позивач не оспорював призначення та проведення службового розслідування в цілому, натомість оскаржував саме звернення до правоохоронних органів. 
Суд констатує, що звернення до правоохоронного органу є прямим обов`язком відповідача згідно п. 6 розділу VI Порядку у випадку, якщо відповідач вважає наявними ознаки кримінального правопорушення у діях військовослужбовця. 
Також суд висновує, що в даній справі дії відповідача не мали характер очевидно нерозумних та безпідставних, оскільки за змістом матеріалів службового розслідування, наданих відповідачем, передусім – висновку службового розслідування, позивач з 15.01.2025 по 31.01.2025 перебував у щорічній частині відпустки (наказ №6-ВВ від 07.01.2025) та до виконання службових обов`язків повинен був приступити 01.02.2025. Після завершення відпустки військовослужбовець до місця тимчасової дислокації підрозділу ( АДРЕСА_1 ) не прибув, про причини нез`явлення на службу не повідомив. 
Позивач ці обставини не заперечував, навпаки – визнавав та наполягав на вимушеності таких дій. Отже, відповідач правомірно звернувся до правоохоронних органів, оскільки дії позивача дійсно містили ознаки кримінального правопорушення (суд констатує виключно відсутність очевидної безпідставності такого висновку відповідача та не надає оцінку наявності в діях позивача будь-яких ознак кримінального правопорушення). 
В свою чергу доводи позивача про вимушеність відповідних обставин змістовно стосуються доведення ним існування обставин, що виключають кримінальну відповідальність, однак вони встановлюються в рамках кримінального провадження. 
Отже, в цій частині позовних вимог також належить відмовити. 
Щодо позовних вимог стосовно відмови відповідача направленні позивачу постанови ВЛК суд зазначає таке. 
Позивач оскаржував ненаправлення йому довідки ВЛК. 
Відповідач долучив таку довідку до відзиву. 
Згідно довідки ВЛК від 11.07.2024 року, складеної Військовою частиною НОМЕР_3 , позивач придатний до військової служби. 
Наказом Міністерства Оборони України від 14.08.2008 року №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі – Положення №402).
Згідно п. 22.3. Положення №402 постанови ВЛК, які не підлягають затвердженню (контролю) штатною ВЛК, оформляються в день медичного огляду і видаються на руки особі, що пройшла медичний огляд, та надсилаються у військову частину та/або до ТЦК та СП в електронній та/або паперовій формі. Свідоцтво про хворобу (довідка ВЛК) з постановою, яка підлягає затвердженню (контролю) штатною ВЛК, направляється на затвердження (контроль) не пізніше 5-денного строку після закінчення медичного огляду. Свідоцтво про хворобу (довідка ВЛК) із затвердженою постановою надсилається командиру військової частини, у якій проходить службу військовослужбовець, що пройшов медичний огляд та/або до ТЦК та СП, в електронній та/або паперовій формі, в установленому законодавством порядку, а також видається на руки особі, що пройшла медичний огляд. Зазначені документи можуть видаватися на руки представникам військових частин за наявності у них підтверджуючих документів. 
Отже, обов`язок видати військовослужбовцю на руки довідку ВЛК покладено на саму комісію. 
Більш того, відповідачем надано три рапорти позивача, якими позивач звертався до відповідача (два – від 31.01.2025 року та один від 28.02.2025 року), однак в них відсутнє прохання направити позивачу таку довідку. При цьому така довідка вже наявна в матеріалах справи як долучена з відзивом, копію якого разом з додатками направлено позивачу. 
Рапорт від 18.02.2025 року надано лише позивачем разом з позовною заявою та без доказів його направлення відповідачу. Зважаючи на вказане судом не встановлено факту звернення позивача до відповідача з цим рапортом. 
Отже, в задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити. 
Щодо позовних вимог про невиплату позивачу компенсації за невикористану відпустку за 2023 рік суд зазначає таке. 
Позивач порушував це питання перед відповідачем в рапорті від 31.01.2025 року №9568/25-Вн, відповідач листом від 08.02.2025 року №№08/3056-25-Вих відповідь на це питання не надав. 
За змістом п. 8 розділу 8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 року №558 ця компенсація виплачується при звільненні. Оскільки позивача не було звільнено з військової служби, правові підстави для виплати компенсації відсутні.
Отже, в задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити.
Щодо позовних вимог в частині невидачі позивачу посвідчення учасника бойових дій суд зазначає таке. 
Позивач порушував це питання перед відповідачем в рапорті від 31.01.2025 року №9568/25-Вн, відповідач листом від 08.02.2025 року №№08/3056-25-Вих відповідь на це питання не надав.
У відзиві відповідач вказав, що посвідчення за № НОМЕР_4 від 06.12.2024 наявне та зберігається у відповідача та буде видане особисто позивачу у відповідності до вимог вищезазначених нормативно – правових актів.
Інструкція про порядок видачі в Міністерстві у справах ветеранів України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків та листів талонів на право одержання учасниками бойових дій проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості затверджена Наказом Міністерства у справах ветеранів України від 04.10.2024 року №325 (далі – Інструкція №325). 
Відповідно до п. 5 Інструкції №325 посвідчення, нагрудні знаки та листи талонів вручаються особисто учасникам бойових дій або за їхнім дорученням, засвідченим в установленому законодавством порядку, рідним чи іншим особам, за що вони розписуються у Книзі обліку.
Системне тлумачення цієї норми права вказує на неможливість відправлення посвідчення поштою, оскільки неможливим в такому випадку є розпис про вручення такого посвідчення у книзі обліку. 
Отже, в задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстави для зміни чи скасування – відсутні.
Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 в адміністративній справі № 160/8238/25 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя О.О. Круговий 

суддя А.А. Щербак 

суддя А.В. Шлай