ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/2561/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Смокович В. І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Любешівського відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа – Головне управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними дій державного виконавця та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Любешівського відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – Любешівського ВДВС, відповідач), третя особа – Головне управління Національної поліції у Волинській області (далі – ГУНП у Волинській області, третя особа) про визнання протиправними дій державного виконавця Любешівського ВДВС щодо примусового стягнення з ОСОБА_1 коштів у межах виконавчого провадження №79954273, відкритого на підставі виконавчого документа, пред`явленого з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язати Любешівський ВДВС повернути ОСОБА_1 безпідставно стягнуті та неповернуті кошти у сумі 203,74 грн (200 грн витрат виконавчого провадження + 3,74 грн комісія банку).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.08.2025 поліцейським ВПД №1 (сел. Любешів) Камінь Каширського РВП ГУНП у Волинській області було винесено постанову серії ЕНА №5595821 про притягнення мене до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КупАП), на підставі порушення пункту 31.4.3 Правил дорожнього руху України (далі – ПДР) у розмірі 340,00 грн.
Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 11.09.2025 у справі №162/925/25, яке набрало законної сили 23.09.2025, зазначену постанову скасовано.
Через відділення поштового зв`язку на адресу позивача надійшов виклик державного виконавця Любешівського ВДВС та постанова від 09.01.2026 про відкриття виконавчого провадження №79954273 щодо примусового виконання постанови у справі адміністративного правопорушення серії ЕНА №5595821.
Оскільки така постанова органу поліції була скасована, 23.01.2026 ОСОБА_2 звернувся до Любешівського ВДВС із заявою про приєднання копії вказаного судового рішення, оскільки ще 20.01.2026 з банківського рахунку примусово було стягнуто 948,00 грн.
В подальшому, після надання державному виконавцю рішення суду про скасування постанови поліції, позивачу повернуто 748,00 грн. Фактично на рахунок надійшло 744,26 грн через утримання банківської комісії (3,74 грн), а 200,00 грн витрат виконавчого провадження повернуто не було.
Вказує, що 26.01.2026 звернувся до відповідача із заявою про повернення надмірно утриманих коштів, оскільки виконавчий документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, скасований судом, виконавче провадження вважається таким, що не підлягало виконанню, а отже усі правові підставі для стягнення виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження відсутні.
Відповідач листом від 18.02.2026 повідомив, що кошти в сумі 748,00 грн (тобто 680,00 грн штрафу та 68,00 грн виконавчого збору) відповідно до частини сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» повернуті. Кошти в сумі 200,00 грн перераховані як витрати виконавчого провадження на рахунок Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Частина сьома статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає повернення лише виконавчого збору у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення що не підлягало виконанню.
Позивач зауважує, що згідно зі статтею 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки.
Граничний строк пред`явлення постанови від 28.08.2025 року №ЕНА №5595821 – 28.11.2025, що інформація про виконавче провадження з АСВП містить дані про фактичне надходження виконавчого документа до Любешівського ВДВС 08.01.2026, а також про набрання рішенням чинності - 08.09.2025. Строк між цими датами становить 4 (чотири) місяці, а отже, строк пред`явлення до виконання зазначеного документа сплив.
А оскільки провадження було відкрито на підставі документа, який вже не підлягав виконанню, постанова про стягнення виконавчого збору є незаконною «від початку». Отже, відкриття виконавчого провадження відбулося з порушенням вимог закону, а всі наслідки (стягнення коштів) є незаконними, тому просить адміністративний позов задовольнити (арк. спр. 1-5).
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні із повідомленням сторін суддею одноособово, з урахуванням § 2 глави 11 розділу ІІ КАС України та призначено судове засідання у даній справі на 13:30 год. 26.03.2026 (арк. спр. 38).
На адресу суду від представника ГУНП у Волинській області на дійшли пояснення третьої особи щодо позову або відзиву від 18.03.2026, у яких просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки відповідно до частини сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачається повернення лише виконавчого збору у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що не підлягало виконанню.
Окрім того зазначає, що відповідно до листа за підписом заступника начальника Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області від 31.10.2025 № 161580-2025 постанову серії ЕНА №5595821 по справі про адміністративне правопорушення для стягнення штрафу з позивача ОСОБА_1 в сумі 680,00 грн скеровано для примусового виконання відповідно до статті 308 КУпАП до Любешівського ВДВС у Камінь-Каширському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Такий документ містить номер та дату направлення у відповідності до логічних вимог Системи електронного документообігу, що спростовує доводи позивача щодо відсутності реєстраційних записів вихідного документа, який було скеровано на примусове виконання (арк. спр. 45-47)
У відзиві на позовну заяву від 19.03.2026 представник відповідача позовних вимог не визнала та зауважила, що 08.01.2026 Відділ поліцейської діяльності №1 (селище Любешів) Камінь Каширського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області звернувся до Любешівського ВДВС із заявою про примусове виконання постанови серії ЕНА №5595821 від 28.08.2025 про накладення штрафу для стягнення з позивача 680,00 грн.
На час звернення із заявою про примусове виконання постанови інформації про її оскарження в судовому порядку державному виконавцю не надано, а отримавши виконавчий документ, державний виконавець обтяжений обов`язком винести постанову про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня.
Звертає увагу суду на практику Верховного Суду України, зокрема Постанову Верховного Суду України від 15.03.2025 у справі №260/2595/22, якою підтверджено, що порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження», як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.
Переконана, що державний виконавець не мав правових підстав для повернення постанови серії ЕНА №5595821 від 28.08.2025 без прийняття до виконання та в силу вимог закону був зобов`язаний винести постанову про відкриття виконавчого провадження.
При цьому повідомлення про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення до органу (посадової особи), що її виніс, жодним чином не впливає на стан виконавчого провадження та права і обов`язки виконавця, а тому просить у задоволені позову відмовити (арк. спр. 55-58).
У відповіді на відзив, який надійшов до суду 24.03.2026 позивач підтримав позицію, викладену в позові та додав, що третій особі достеменно було відомо про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, право на оскарження ухваленого рішення суду, дату набрання судовим рішенням законної сили та відповідно відсутність підстав для звернення скасованої постанови до примусового виконання. 
Незважаючи на це, скасована постанова органу поліції була направлена до органу ДВС, що свідчить про недобросовісність дій органу поліції та створення підстав для безпідставного стягнення коштів.
Скасування судом постанови про накладення адміністративного стягнення означає втрату нею юридичної сили з моменту ухвалення рішення суду та виключає можливість її примусового виконання. 
Відтак, на думку ОСОБА_1 , з моменту скасування постанови відсутній чинний виконавчий документ як обов`язкова правова підстава для вчинення будь-яких виконавчих дій. Обов`язок державного виконавця діяти у межах поданого виконавчого документа не означає можливості здійснення виконавчих дій за відсутності чинного акта, який підлягає виконанню. Отже, формальний характер відкриття виконавчого провадження не легалізує подальше стягнення коштів у разі відсутності чинної правової підстави (арк. спр. 68-70).
Інших заяв по суті справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі – КАС України) до суду не надходило.
У судове засідання 26.03.2026 учасники справи не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. При цьому, сторони заявами від 20.03.2026, яка надійшла від представника ГУНП у Волинській області (арк. спр. 54), від 23.03.2026, яка надійшла від ОСОБА_1 (арк. спр. 74), від 24.03.2026, яка надійшла від представника Любешівського ВДВС (арк. спр. 75) просили розгляд справи здійснювати без їхньої участі.
Відповідно до частини першої статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до частини третьої статті 268 КАС України у справах, визначених, зокрема, статтею 287 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Частиною четвертою статті 229 КАС України, передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Враховуючи зазначені норми законодавства та скорочені строки розгляду такої категорії справ, визначені статтею 287 КАС України, судовий розгляд справи проведено в порядку письмового провадження на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи, без фіксування судового засідання технічними засобами.
Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності встановив такі обставини.
Поліцейський ВПД №1 (сел. Любешів) Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області 28.08.2025 виніс постанову серії ЕНА №5595821 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 121 КУпАП, а саме за порушення пункту 31.4.3. ПДР та накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.
Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 11.09.2025 №162/925/25, яке набрало законної сили 23.09.2025, позов ОСОБА_1 до ГУНП у Волинській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі – задоволено, а постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №5595821 від 28.08.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 121 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень - скасовано, а провадження у справі закрито (зворот арк. спр. 11-14).
ГУНП у Волинській області листом від 31.10.2025 №161580-2025 на адресу Любешівського ВДВС направлено для примусового виконання відповідно до статті 308 КУпАП постанову від 28.08.2025 серії ЕНА №5595821 по справі про адміністративне правопорушення для стягнення штрафу з ОСОБА_1 в розмірі 680,00 грн (арк. спр. 24).
Відповідачем постановою від 09.01.2026 відкрито виконавче провадження ВП №79954273 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 340,00 грн штрафу на підставі частини другої статті 308 КУпАП та попереджено, що у разі несплати постанови протягом 15 днів з моменту примусового виконання цієї постанови органами ДВС стягнути з правопорушника подвійний розмір щтрафу 680,00 грн. Підстава винесення постанови – постанова від 28.08.2025 серії ЕНА №5595821 (зворот арк. спр. 9).
Вказана постанова, разом із викликом державного/приватного виконавця від 09.01.2026 №296 (зворот арк. спр. 8) була надіслана на адресу позивача листом від 09.01.2026 №294 (арк. спр. 9) та вручена одержувачу 22.01.2026, що підтверджується трекінгом відправлень АТ «Укрпошта» (арк. спр. 10)
Відповідно до акту державного виконавця від 16.01.2026, головним державним виконавцем Любешівського ВДВС при примусовому виконанні постанови серії ЕНА №5595821 виданої 28.08.2025 відділом поліцейської діяльності №1 (сел. Любешів) Камінь-Каширського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 680,00 грн штрафу, здійснено витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій всього у розмірі 200,00 грн (арк. спр. 60).
На підставі наведеного акту відповідачем 16.01.2026 винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №79954273, відповідно до якої стягнуто боржника витрати виконавчого провадження у розмірі 200,00 грн (арк. спр. 80).
Як видно із платіжної інструкції від 21.01.2026 №26079PBNKI002d4d0001 на користь відповідача із рахунків ОСОБА_1 стягнуто 948,00 грн (арк. спр. 16).
ОСОБА_1 23.01.2026 направлено заяву начальнику Любешівського ВДВС щодо приєднання до матеріалів виконавчого провадження рішення Любешівського районного суду Волинської області від 11.09.2025 №162/925/25 про скасування постанови серії ЕНА №5595821 від 28.08.2025, яку прийнято до виконання 26.01.2026 (арк. спр. 11).
Із витягу банківського застосунку видно, що на картковий рахунок позивача здійснено повернення помилково або надмірно стягнутої суми боргу у розмірі 744,26 грн із врахуванням стягнення комісії банку у розмірі 3,74 грн (арк. спр. 17-18).
Також ОСОБА_1 26.01.2026 звернувся із заявою до відповідача щодо повернення неправомірно утриману суму в розмірі 203,74 грн (арк. спр. 19).
Листом Любешівського ВДВС від 10.02.2026 №2308 повідомлено, що кошти в сумі 200,00 грн перераховані як витрати виконавчого провадження платіжними дорученнями від 23.01.2026 №465 та №466 на рахунок Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Частиною сьомою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає повернення лише виконавчого збору у разі закінчення провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню (арк. спр. 29).
З інформації про виконавче провадження №79954273 видно, що 11.02.2026 Любешівським ВДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із скасуванням рішення, яке підлягало виконанню (арк. спр. 26-27).
ОСОБА_1 уважаючи дії державного виконавця Любешівського ВДВС щодо примусового стягнення з нього коштів у межах виконавчого провадження №79954273, відкритого на підставі виконавчого документа, пред`явленого з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» протиправними, звернувся із даним позовом до суду.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Як установлено пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
Відповідно до цього Закону примусовому виконанню підлягають рішення на підставі постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом (пункт 6 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII).
Частина перша статті 121 КУпАП передбачає відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.
Відповідно до частини першої та другої статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Як видно з матеріалів справи, поліцейський ВПД №1 (сел. Любешів) Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області 28.08.2025 виніс постанову серії ЕНА №5595821 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 121 КУпАП, а саме за порушення пункту 31.4.3. ПДР та накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.
Третьою особою вказану постанову направлено листом від 31.10.2025 №161580-2025 до Любешівського ВДВС для примусового виконання відповідно до статті 308 КУпАП постанову від 28.08.2025 серії ЕНА №5595821 по справі про адміністративне правопорушення для стягнення штрафу з ОСОБА_2 в розмірі 680,00 грн (арк. спр. 24).
Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Положеннями пункту 1 частини другої цієї ж статті Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частинами першою та другою статті 12 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Своєю чергою, відповідно до статті 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки.
Законами України може бути встановлено й інші, більш тривалі строки для виконання постанов по справах про окремі види адміністративних правопорушень.
Як передбачено у частині четвертій статті 4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (пункт 2).
26.03.2022 набрав чинності Закон України від 15.03.2022 № 2129-ІХ "Про внесення зміни до розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", яким розділ XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VIII доповнено пунктом 10-2, відповідно до якого, зокрема, тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Так, указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, а указами Президента України строк дії режиму воєнного стану неодноразово продовжувався та триває до тепер.
Як видно з матеріалів справи, постанова ГУНП у Волинській області серії ЕНА №5595821 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 121 КУпАП, а саме за порушення пункту 31.4.3. ПДР та накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн на ОСОБА_1 винесена 28.08.2025.
Тоді як постанова державного виконавця Любешівського ВДВС про відкриття виконавчого провадження ВП №79954273 винесена 09.01.2026.
В обґрунтування позовних вимог позивач наполягає на пропущенні встановленого у статті 303 КУпАП тримісячного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Вирішуючи спір у цій справі суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, 23.01.2023 Верховним Судом відкрито касаційне провадження у справі №260/2595/22 на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України у зв`язку з відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування абзацу 10 пункту 10-2 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VIII у подібних правовідносинах.
Предметом судової перевірки касаційної інстанції у межах тієї адміністративної справи була правомірність постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих документів за умови додержання виконавцем вимог законодавства та повернення виконавчих документів стягувачу у зв`язку з пропуском строку їх пред`явлення до виконання.
Роблячи висновки у справі № 260/2595/22 у постанові від 15.03.2023 Верховний Суд наголосив, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі про адміністративне правопорушення встановлені Законом № 1404-VIII.
Особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено пунктом 10.2 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1404-VIII, відповідно до якого тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, з поміж іншого, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом № 1404-VIII як спеціальним нормативно-правовим актом, Верховний Суд резюмував, що у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.
З огляду на те, що постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому як КУпАП, так і іншими законами України, зокрема Законом № 1404-VIII, Верховний Суд вважає обґрунтованим врахування державним виконавцем чинних законодавчих змін у порядку пред`явлення виконавчого документа до виконання, переривання та встановлення строків звернення виконавчого документа до виконання.
Отже, оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом № 1404-VIII, як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.
Аналогічні висновки за подібних правовідносин зроблено Верховним Судом у постанові від 03.08.2023 у справі № 420/10415/22.
З урахуванням висновків Верховного Суду щодо правозастосування за подібних зі спірними правовідносин, посилання позивача на статтю 303 КУпАП як спеціальну норму та пропущений тримісячний строк щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання з цих підстав виконавчого документа, не є обґрунтованими.
Також суд враховує, що рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 11.09.2025 №162/925/25, яке набрало законної сили 23.09.2025, позов ОСОБА_2 до ГУНП у Волинській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі – задоволено, а постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №5595821 від 28.08.2025 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 121 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень - скасовано, а провадження у справі закрито (зворот арк. спр. 11-14).
Разом із тим, за приписами частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У цій справі на час звернення ГУНП у Волинській області із заявою про примусове виконання постанови серії ЕНА №5595821 від 28.08.2025 інформації про її оскарження в судовому порядку державному виконавцю не надано.
Суд наголошує на тому, що своєю чергою, органи ДВС в силу Закону № 1404-VIII не наділені повноваженнями перевірки факту оскарження відповідної постанови (виконавчого документу) в судовому порядку.
Отримавши виконавчий документ, державний виконавець обтяжений обов`язком винести постанову про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня.
Відтак, станом на 09.01.2026, констатувавши відповідність виконавчого документа вимогам статті 4 Закону № 1404-VIII, у тому числі в частині настання строку набрання ним законної сили, державний виконавець не мав правових підстав для повернення постанови серії ЕНА №5595821 від 28.08.2025 без прийняття до виконання та в силу вимог закону був зобов`язаний винести постанову про відкриття виконавчого провадження.
При цьому повідомлення про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення до органу (посадової особи), що її виніс, жодним чином не впливає на стан виконавчого провадження та права і обов`язки виконавця.
Дана позиція узгоджується із висновками постанови Верховного Суду від 14.03.2024 у справі №591/4234/23.
Щодо посилання ОСОБА_1 про те, що третій особі було достеменно було відомо про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, незважаючи на що вона була направлена до органу ДВС суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У цій справі позивач не заявляє вимог щодо визнання протиправними дій ГУНП у Волинській області, які полягали у направленні до органу ДВС постанови, яка скасована у судовому порядку. Відтак, такі дії не є предметом спору та не входять до меж судового розгляду.
Суд також враховує, що надання правової оцінки діям особи, які не оскаржуються у встановленому процесуальному порядку, фактично означало б вихід за межі позовних вимог, що суперечить принципам диспозитивності та змагальності сторін. Крім того, така оцінка могла б вплинути на права та обов`язки третьої особи без надання їй можливості належним чином реалізувати процесуальні права щодо захисту своєї позиції саме в межах відповідного спору.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для дослідження та оцінки правомірності дій третьої особи у цій справі, а тому такі доводи позивача не підлягають врахуванню при вирішенні спору по суті.
Щодо стягнення витрат виконавчого провадження суд враховує, що відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За приписами частини першої статті 42 Закону № 1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з:
1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;
2) авансового внеску стягувача;
3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Як встановлено судом вище, відповідно до акту державного виконавця від 16.01.2026, головним державним виконавцем Любешівського ВДВС при примусовому виконанні постанови серії ЕНА №5595821 виданої 28.08.2025 відділом поліцейської діяльності №1 (сел. Любешів) Камінь-Каширського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 680,00 грн штрафу, здійснено витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій всього у розмірі 200,00 грн (арк. спр. 60).
На підставі наведеного акту відповідачем 16.01.2026 винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №79954273, відповідно до якої стягнуто боржника витрати виконавчого провадження у розмірі 200,00 грн (арк. спр. 80).
Вказану суму витрат виконавчого провадження було стягнуто із рахунків ОСОБА_1 21.01.2026, що підтверджується платіжною інструкцією від 21.01.2026 №26079PBNKI002d4d0001 (арк. спр. 16).
Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що стягнення витрат виконавчого провадження пов`язується з розподілом стягнутих з боржника грошових сум, або поверненням виконавчого документа стягувачу чи закінченням виконавчого провадження.
За правилами, встановленими частини сьомої статті 27 Закону № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Судовим розглядом встановлено, що дійсно виконавче провадження у рамках якого здійснено спірне стягнення сум виконавчого збору з позивача закінчено з підстав скасування рішення, що підлягало виконанню.
Разом з цим, суд відмічає, що предметом спірних відносин та мотивами, які спонукали позивача звернутись з цим позовом до суду, є незгода зі стягненням з нього витрат виконавчого провадження та, відповідно, комісії банку. Проте, слід врахувати, що за змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій є окремими виконавчими документами.
Суд зауважує, що постанова про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.
Разом із цим, суд зазначає, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, яка є первинною правовою підставою для вчинення подальших виконавчих дій, у тому числі щодо стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження, позивачем у межах цієї справи не оскаржується.
Так само позивачем не заявлено вимог щодо оскарження постанови про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, а матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів звернення позивача до суду з відповідними вимогами в іншому провадженні.
Суд наголошує, що дії державного виконавця щодо примусового стягнення витрат виконавчого провадження є похідними від зазначених рішень, а тому їх правомірність безпосередньо залежить від чинності та правомірності відповідних постанов.
За відсутності оскарження таких постанов та за умови їх чинності на момент вчинення виконавчих дій, підстави для визнання протиправними дій державного виконавця щодо стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження відсутні.
Враховуючи наведені обстави, предмет позову, а саме: визнання протиправними дій державного виконавця Любешівського ВДВС щодо примусового стягнення з ОСОБА_1 коштів у межах виконавчого провадження №79954273, відкритого на підставі виконавчого документа, пред`явленого з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язати Любешівський ВДВС повернути ОСОБА_1 безпідставно стягнуті та неповернуті кошти у сумі 203,74 грн (200 грн витрат виконавчого провадження + 3,74 грн комісія банку), суд приходить до переконання, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених, на його думку, прав.
Дана позиція узгоджується із постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2025 у справі №520/22159/25.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
За таких обставин, судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не належать.
Керуючись статтями 243-245, 246, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд 

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Любешівського відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа – Головне управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними дій державного виконавця та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя В.І. Смокович