Справа № 527/128/26 
провадження 2-а/527/3/26 

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 квітня 2026 року м.Глобине
Глобинський районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді Свістєльнік Ю.М., секретаря судового засідання Москаленко В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Глобине адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , який подано представником позивача – Гонтарем Валерієм Миколайовичем до старшого сержанта поліції поліцейського сектору поліцейської діяльності № 1 (смт Олександрівка) відділу поліції № 1 (м.Знам`янка) Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області Селивона Миколи Валерійовича, сектору поліцейської діяльності № 1 (смт Олександрівка) відділу поліції № 1 (м.Знам`янка) Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області, Департаменту патрульної поліції України, Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,-

В С Т А Н О В И В:

19 січня 2026 року до суду надійшла позовна заява, яку позивач в ході судового розгляду справи уточнив та прохав суд скасувати постанову серії ЕНА №6470654 від 06.01.2026 року про притягнення його до відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у розмірі 20400 грн. В наданому позові вказав, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі відповідачем притягнуто його до адміністративної відповідальності за те, що він, нібито, 06.01.2026 р. о 9 год 09 хв в селищі Олександрівка, дорога Н01 Київ-Знам`янка, 242 км керував ТЗ будучи позбавленим права керування Автозаводським районним судом м. Кременчука 22.10.2025 року на 3 міс, чим порушив п.2.1.а. ПДР — керування ТЗ особою, яка не має права керування таким ТЗ, чим, на думку відповідача, скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.126 КУпАП. Вважає дану постанову безпідставною, необ`єктивною та постановленою з порушенням вимог КУпАП. Вказав, що в оскаржуваній постанові зазначено про порушення ним п.2.1.а ПДР, однак він мав при собі посвідчення водія і в п.4 оскаржуваної постанови про це зазначено відповідачем з зазначенням серії та номеру водійського посвідчення. Зазначив, що про існування будь-якого рішення щодо позбавлення його в праві керування він не знав. Після складання на нього оскаржуваної постанови, він звернувся до адвоката і тільки тоді дізнався про те, що Автозаводським районним судом м. Кременчука відносно нього винесено постанову 22.10.2025 року та на цю постанову на даний час ним подано апеляційну скаргу, оскільки розгляд справи відбувся без його участі та він навіть не отримував повістку про виклик до суду. Таким чином, будь-яких доказів, що свідчили б про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, немає та маючи на руках відповідне посвідчення водія — був впевнений в безперешкодному праві управляти транспортним засобом. Крім того, зауважив, що постанова сама по собі не є доказом в справі про адміністративне правопорушення. В той же час, в оскаржуваній постанові не вказано, яким чином зафіксовано, нібито, вчинене ним порушення. Відсутнє посилання на причини та підстави зупинки транспортного засобу та на докази, які б доводили зазначене в постанові порушення. Також, не вбачається, що інспектор поліції дотримався порядку розгляду справи, що також є підставами для визнання незаконною та скасування постанови.
Таким чином, просив суд постанову про накладення на нього адміністративного стягнення скасувати.
Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 29 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач – представник Департаменту патрульної поліції України надала до суду відзив на позовну заяву, де вказала, що Департамент є неналежним відповідачем у цій справі. 
Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, де представник вказав, що не погоджується з позицією представника Департаменту патрульної поліції України та вважає, що Департамент має бути співвідповідачем у даній справі.
Від представника Департаменту патрульної поліції України надійшли заперечення на відповідь на відзив, де представник наголошувала на тому, що Департамент є неналежним відповідачем у цій справі та прохала відмовити у задоволенні позовних вимог до Департаменту патрульної поліції.
Відповідач - представник Головного управління національної поліції у Кіровоградській області надала до суду відзив на позовну заяву, де прохала відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі в зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю. Вказала, що вирішуючи питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, поліцейський оцінив всі обставини справи установлюючи під час розгляду справи, докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Тому вважає, що стягнення застосоване без порушення в межах санкції частини 4 статті 126 КУпАП, за якою позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності, постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення з дотриманням правил чинного законодавства. 
Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, де представник вказав, що не погоджується з позицією представника Головного управління національної поліції у Кіровоградській області та вважає, що у справі відсутні докази які свідчать про вчинення позивачем адміністративного правопорушення яке йому інкримінується. Працівником поліції не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення водієм ОСОБА_1 Правил дорожнього руху.
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, надали заяву, в якій просять справу розглянути без їх участі, підтримали позовні вимоги, прохали їх задовольнити.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи.
Враховуючи наведене та вимоги ст. 205 ч. 1 КАС України, суд вважає, що справу слід розглянути у відсутності позивача та відповідача, на підставі наявних доказів, яких достатньо для вирішення справи по суті.
Відповідно до ст. 229 ч. 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як свідчать матеріали справи, поліцейським сектору поліцейської діяльності № 1 (смт. Олександрівка) відділу поліції № 1 (м.Знам`янка) Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області старшим сержантом поліції Селивон Миколою Валерійовичем складено постанову серії ЕНА №6470654 від 06.01.2026 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі на підставі ч. 4 ст.126 КпАП України.
Зі змісту постанови серії ЕНА №6470654 від 06.01.2026 року встановлено, що до ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КпАП України застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20400 грн. з зазначенням, що 06.01.2026 р. о 9 год 09 хв в селищі Олександрівка, дорога Н01 Київ-Знам`янка, 242 км водій керував ТЗ будучи позбавленим права керування Автозаводським районним судом м. Кременчука 22.10.2025 року на 3 міс, чим порушив п.2.1.а. ПДР — керування ТЗ особою, яка не має права керування таким ТЗ, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.126 КУпАП.
Відповідно до ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд зауважує, що в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Презумпція вини покладає саме на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.ч. 9-10 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.
Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Частиною 4 статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за Керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Відповідно до ч.4 ст. 291 КУпАП постанова про позбавлення права керування транспортним засобом набирає чинності з наступного дня після закінчення строку на її оскарження, визначеного цим Кодексом, а у випадку такого оскарження - з дня набрання законної сили рішенням за результатами такого оскарження, яке винесено за наслідками розгляду справи по суті.
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 317-1 КУпАП виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія.
Особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права.
Як вбачається з постанови Автозаводсього районного суду м. Кременчука від 22.10.2025 року ОСОБА_1 визгнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виглядв штрафу у розмірі 850 грн на користь держави з позбавленням права керування ТЗ на строк 3 місяці. Разом з цим, як вбачається з постанови, ОСОБА_1 у судове засідання не прибув.
За таких обставин доводи позивача про те, що станом на момент складання оскаржуваної ним постанови (06.01.2026) він не знав про прийняття судом рішення про позбавлення його права керування транспортними засобами є повністю спроможними. 
Згідно з п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення.
Поняття адміністративного правопорушення викладено в ч. 1 ст. 9 КУпАП, за змістом якої адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначає Закон України "Про дорожній рух".
Статтею 1 Закону України "Про дорожній рух" визначено, що цей закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання.
Згідно ч. 5 ст. 14 Закону України "Про дорожній рух", учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах по деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Наявність події та складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
У відповідності до п.п.4.1, 4.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.2 ст.8 Конституції України). Згідно з ч.2 ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена ч.2 ст.33 Кодексу, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб. За змістом статті 9 Кодексу саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб`єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку).
Як вказано у справах «Малофеева проти Pocії» рішення від 30 травня 2013 року заява № 36673/04) та «Карелін проти Pocії» заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року) Європейського суду з прав людини, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За змістом вимог ст. 256, ч. 1 ст. 257 КпАП України питання наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення суд вирішує лише у межах протоколу, складеного відносно конкретної особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. А такі протоколи мають складати лише уповноважені на те органи (особи) (ст. 255 КпАП України).
Відповідно до ч.1 ст.222 КпАП України до компетенції органів Національної поліції віднесено розгляд справ про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 цього Кодексу.
Так, відповідно до статті 256 КпАП України в протоколі про адміністративне правопорушення, зокрема, зазначається: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Суть адміністративного правопорушення – є основною складовою правопорушення, за відсутності якого особа до адміністративної відповідальності притягнутою бути не може.
Особа, щодо якої складений протокол/постанова про адміністративне правопорушення, має знати в чому вона звинувачується.
Безпідставно особа не може бути притягнутою до адміністративної відповідальності.
Згідно з статтею 7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Так, 26.04.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/855/17, вказав, що аналіз положень статей КпАП України дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У якості доказу виявлення факту правопорушення представник відповідача направив до суду 2 диски.
Разом з тим, зі змісту спірної постанови вбачається, що в ній не мітиться посилання на доказ, а саме у п.7 Постанови вказано «До постанови додається ____». Однак, не вказано який саме доказ. 
Положеннями ст. 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності покликань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.
Суд зазначає, що сам по собі факт складання постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення. А в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Тому відповідачем під час розгляду справи про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, не доведено в діях позивача склад зазначеного порушення і наявність його вини.
Згідно ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи вищенаведене, вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.14 ст.126 КУпАП, в судовому засіданні належним чином не доведена, твердження позивача не спростовані, а тому суд дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 події та складу даного правопорушення, у зв`язку з чим позов підлягає до задоволення.
Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Крім іншого позивач при зверненні до суду просив стягнути з відповідача понесені ним по справі судові витрати.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду через електронний сууд сплатив судовий збір відповідно до вимог Закону України "Про судовий збір" в розмірі 532,48 грн. 
За таких обставин понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в сумі 532,48 грн. підлягають стягненню на його користь.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.3,9,10,11,72,77,242,245,246,286 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 , який подано представником позивача – Гонтарем Валерієм Миколайовичем до старшого сержанта поліції поліцейського сектору поліцейської діяльності № 1 (смт Олександрівка) відділу поліції № 1 (м.Знам`янка) Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області Селивона Миколи Валерійовича, сектору поліцейської діяльності № 1 (смт Олександрівка) відділу поліції № 1 (м.Знам`янка) Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області, Департаменту патрульної поліції України, Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - задовольнити.
Скасувати постанову серії ЕНА №6470654 від 06.01.2026 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.4 ст.126 КУпАП у виді штрафу у розмірі 20400 грн, а справу про адміністративне правопорушення - закрити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області понесені судові витрати в розмірі 532,48 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 4 ст.286 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя   Ю. М. Свістєльнік