КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №761/1528/25 Суддя І інстанції - Волошин В.О. 
Провадження № 33/824/131/2026 Суддя суду апел. інст.- Кепкал Л.І.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2026 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Кепкал Л.І., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Фещенка І.С. в інтересах ОСОБА_1 з доповненнями на постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, зі стягненням судового збору в дохід держави у розмірі 605, 60 грн.
Згідно постанови судді, 21 грудня 2024 року о 00 год. 15 хв., водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «BMW Series-3» д.н.з. НОМЕР_1 , у м. Києві по бульвару Тараса Шевченка, з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився, що зафіксовано на нагрудний персональний відео реєстратор Motorola VB-400 472121, 477754. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись із постановою судді, захисник Фещенко І.С. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року, а провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що відеозапис не містить доказів відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, більш того, в медичному закладі останній декілька разів наголошував працівникам поліції та медичному працівнику про готовність пройти такий огляд. 
Крім того, захисник вказує, що матеріали справи не містять доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом. 
Окрім іншого, захисник вказує, що місцем вчинення правопорушення є м. Київ, Святошинський район, вул. Відпочинку, 18, адже працівники поліції нібито саме в лікарні зафіксували відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння особою. Відповідно, адреса м. Київ, Святошинський район, вул. Відпочинку, 18 не відноситься до територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва. Отже, на думку апелянта, суд помилково дійшов висновку, що місце вчинення правопорушення слід вважати місце зупинки патрульним автомобіля, адже подія трапилась саме в КМНКЛ «Соціотерапія», тому розгляд справи мав здійснювати Святошинський районний суд м. Києва. 

В доповненнях до апеляційної скарги захисник Ювченко А.В. вказує, що складенню протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 не передувала законна зупинка транспортного засобу під керуванням останнього. 
Зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 21.12.2024 о 00:15 год., маючи ознаки алкогольного сп`яніння, саме керував транспортним засобом, всупереч вимогам ст. 251 КУпАП.
Вказує й апелянт на відсутність ознак алкогольного сп`яніння у ОСОБА_1 .
При цьому, апелянт зазначає, що працівниками поліції не було дотримано процедури огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому чинним законодавством порядку, передбаченого Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, не зафіксовано однозначну відмову ОСОБА_1 від проходження медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння.
Також апелянт вважає наданий суду відеозапис неналежним доказом, оскільки поліцейськими використовувалися невстановлені технічні засоби відеофіксації, які жодним чином не ідентифіковані, а крім того відеозапис не є безперервним. Вказує й апелянт, що пояснення та рапорти співробітників поліції не являються допустимими доказами по справі, а сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути доказом у справі про адміністративне правопорушення. 
Звертає увагу апелянт й на те, що ОСОБА_1 не були роз`яснені його права, передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України, не вчинено жодних дій щодо надання ОСОБА_1 можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги. 

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та його захисників Фещенка І.С. та Ювченка А.В., які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, дослідивши відеозапис з нагрудних камер працівників поліції, допитавши в судовому засіданні лікаря нарколога ОСОБА_2 , обговоривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративні правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Водночас, положеннями ст. 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі, з`ясував всі обставини, дослідив і належним чином оцінив всі докази та дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у постанові суду.
Так, відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність не тільки за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, а й за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За змістом п. 2.5 Правил дорожнього руху України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Проте, ОСОБА_1 вимоги вказаного пункту ПДР дотримано не було.
Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, порушення ОСОБА_1 зазначених вимог п. 2.5 ПДР України, за обставин, викладених у постанові, підтверджується зібраними у справі та дослідженими судом доказами, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, а саме, протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №201586, згідно якого ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «BMW Series-3» д.н.з. НОМЕР_1 , у м. Києві по бульвару Тараса Шевченка, з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився, що зафіксовано на нагрудний персональний відеореєстратор Motorola VB-400 472121, 477754. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Зазначений протокол складено уповноваженою на те особою, за встановленою формою з урахуванням всіх вимог, передбачених ст. 256 КУпАП, а також Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 №1395 та підписаний особою, яка його склала і безпосередньо ОСОБА_1 якому були роз`яснені права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП і який він підписав протокол без жодних зауважень.
В свою чергу, наведені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повністю підтверджуються карткою обліку адміністративного правопорушення від 21.12.2024; постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3700004 від 21.12.2024; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 21.12.2024; рапортом поліцейського взводу №2 роти №6 батальйону №3 полку №1 УПП у м. Києві ДПП рядового поліції Агєєва В.; відеозаписом з нагрудної камери працівника поліції. 
Ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою.
Враховуючи сукупність доказів у справі приходжу до висновку про те, що судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини, а дії ОСОБА_1 , які полягають у відмові від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в законному порядку, є порушенням п. 2.5 ПДР України та утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 130 КУпАП.
З переглянутого під час апеляційного розгляду відеозапису вбачається, що в момент активації відеозапису працівники поліції виходять зі службового авто та підходять до зупиненого ними на світлофорі по бул.Шевченка в м. Києві транспортного засобу «BMW Series-3» д.н.з. НОМЕР_1 , водієм якого є ОСОБА_1 , який, привідкривши водійське скло, спілкувався з працівниками поліції. При цьому, ОСОБА_1 попросив проїхати далі та припаркуватися в крайній правій смузі руху, оскільки його зупинили в крайній лівій смузі руху, де зупинка чи стоянка заборонена. Працівники поліції погоджуються на те, щоб ОСОБА_1 перепаркувався в ліву крайню праву смугу руху та почали відходити до свого службового авто, а в цей час автомобіль «BMW Series-3» розпочинає рух. За автомобілем «BMW Series-3» продовжують рух на службовому авто і працівники поліції, які під час руху починають між особою обурюватись тим, що водій не з`їхав з крайньої лівої смуги руху, як планував, а продовжує по ній рух, і тому, працівники поліції, слідуючи за транспортним засобом, вмикають проблискові маячки синього і червоного кольору для повторної зупинки транспортного засобу.Після зупинки транспортного засобу, працівник поліції відразу ж підходить знову до водійської дверки та стукаючи у скло, просить водія його опустити, однак, водій не реагує. Зробивши це кілька раз, працівник поліції заходить наперед, заглядає у лобове скло та повідомляє своєму напарнику про те, що водій пересів на пасажирське сидіння. В зв`язку з цим, працівник поліції підходить до переднього пасажирського сидіння та просить там відкрити скло. На його прохання ОСОБА_1 відкриває переднє пасажирське скло, і відразу працівник поліції обурюється тим, що водій не перепаркувався, як говорив, та тим більше, пересів з водійського сидіння на пасажирське, що заперечує ОСОБА_1 та говорить, що автомобілем керував автомобільний асистент. На це працівник поліції вказує, що у нього на боді камеру вже зафіксовано першу зупинку транспортного засобу на світлофорі, де за кермом сидів саме ОСОБА_1 та просить, останнього, як водія, надати документи. Тривалий час ОСОБА_1 на вимогу працівника поліції не виходив з автомобіля, не надавав посвідчення водія та документів на авто.
В подальшому, коли ОСОБА_1 вийшов з авто, то в процесі спілкування працівником поліції у ОСОБА_1 було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, про що останнього повідомлено та запропоновано, як водію, пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. ОСОБА_1 погодився пройти такий огляд у медичному закладі, куди його й було доставлено. 
В медичному закладі лікар запропонував ОСОБА_1 пройти медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння, згідно направлення працівника поліції, (огляд лікаря, вимірювання тиску, пульсу, алкотестер, за необхідністю здати аналіз сечі), на що ОСОБА_1 погодився, у зв`язку з чим йому запропонували заповнити добровільну інформовану згоду, заповнення якої є обов`язковим, адже, саме заповнення такої згоди свідчить про те, що особа дала згоду на проведення діагностування, яке має здійснити лікар. 
ОСОБА_1 досить тривалий час перечитував бланк інформованої згоди, задавав ряд запитань лікарю, після чого вкотре перечитував текст. Така поведінка ОСОБА_1 як лікарем, так і працівниками поліції була розцінена, як затягування часу та не бажання проходити огляд, а тому, ОСОБА_1 був попереджений як працівниками поліції, так і лікарем про те, що у разі затягування часу і не бажання в такий спосіб проходити огляд, його буде притягнуто до відповідальності за фактичну відмову від проходження огляду на стан сп`яніння.
В подальшому ОСОБА_1 сказав, що не буде підписувати бланк згоди на проходження медичного огляду, оскільки частина тексту для нього є незрозумілою. Після цього лікар - нарколог задля можливості проведення ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння, запропонував останньому написати на чистому аркуші в довільній формі про те, що він погоджується на проведення такого огляду, і він його проведе, однак, хоч ОСОБА_1 і погодився на написання в довільній формі згоди, проте, до кінця її не написав, почав вимагати від лікаря проставлення печатки та інших реквізитів, що як лікарем, так і працівниками поліції було розцінено як фактичну відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. ОСОБА_1 було повідомлено, що на нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення за порушення п. 2.5 ПДР. 
Після складання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 було оголошено зміст протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, вручено його копію. Крім того, було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №370004 за здійснення руху на транспортному засобі без посвідчення водія на право керування транспортним засобом. 

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 пояснював, що він транспортним засобом не керував, а керувала одна з дівчат, які з ним були в автомобілі. Коли перший раз зупинили, він відповідав замість неї. Коли другий раз зупинили автомобіль, дівчина перелізла на заднє сидіння. Раніше він не говорив, що дівчина була за кермом, оскільки вона про це просила, у неї не було водійського посвідчення. 

Дослідивши наявний у справі відеозапис з камер поліцейських, перш за все, вбачається, що доводи апеляційної скарги про те, що складанню протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 не передувала законна зупинка транспортного засобу під керуванням останнього є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 було зупинено для перевірки документів під час комендантської години.
Що стосується доводів про відсутність доказів керування ОСОБА_1 , то вони спростовуються переглянутим відеозаписом, згідно якого, коли ОСОБА_1 зупинили перший раз, то з відео чітко видно, що за кермом перебував саме він. В подальшому, після пересідання на переднє пасажирське сидіння ОСОБА_1 стверджував, що транспортним засобом керував автомобільний асистент. Про те, що транспортним засобом керувала дівчина, ОСОБА_1 працівникам поліції взагалі не говорив. 
Враховуючи наведене, Апеляційний суд критично відноситься до тверджень ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду про те, що автомобілем керував не він, а дівчина, яка була з ним, оскільки це нічим не підтверджено. 
Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що відносно ОСОБА_1 працівниками поліції було винесено постанову серії ЕНА №370004, згідно якої останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Вказана постанова, як встановлено під час апеляційного розгляду, не оскаржувалась ОСОБА_1 у встановленому законодавством порядку, що свідчить про те, що останній погодився зі складом вказаного адміністративного правопорушення, одним із елементів якого є факт керування транспортним засобом. 
Що стосується тверджень про відсутність ознак алкогольного сп`яніння у ОСОБА_1 , то вони є безпідставними, з огляду на те, що з відеозапису вбачається, що після того, як працівник поліції повідомив ОСОБА_1 про запах алкоголю з порожнини рота, він не висловлював жодних заперечень.

Що стосується доводів про небезперервність відеозапису, то як слідує з долученого до протоколу відеозапису місця події, він має чітку і логічну послідовність подій, що мали місце під час зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , розвиток спілкування співробітників поліції із водієм, на ньому чітко зафіксовано висловлення ОСОБА_1 пропозиції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, та подальші дії ОСОБА_1 , тобто всі події, що стосуються безпосередньо складу ч. 1 ст. 130 КУпАП. Будь - якого проміжку часу спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 , який би не був зафіксований на відео не вбачається.
При цьому, долучаючи до протоколу про адміністративне правопорушення відеозаписи з бодікамер, працівник поліції у протоколі чітко вказав їх номер, а тому, - посилання в апеляційній скарзі на те, що поліцейськими використовувалися невстановлені технічні засоби відеофіксації є безпідставними.

Окрім того, з метою перевірки доводів апеляційних скарг, за клопотанням сторони захисту під час апеляційного розгляду був викликаний та допитаний лікар -нарколог ОСОБА_2 , який суду пояснив, що ОСОБА_1 був направлений поліцією на огляд з підозрою на алкогольне сп`яніння. Йому було запропоновано підписати інформовану добровільну згоду - це медична форма, затверджена Наказом МОЗ, від підписання якої ОСОБА_1 відмовився, у зв`язку з чим було запропоновано написати згоду в довільній формі від руки. Він почав писати, але дату та підпис не поставив, і таким чином дозволу на проведення медичного огляду надано не було. Тобто, медичний огляд не був проведений у зв`язку з не наданням згоди на проведення. 
Лікар уточнив, що Інформована добровільна згода пацієнта на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення є Формою облікової первинної документації №003-6о, затверджена Наказом МОЗ України 14 лютого 2012 року №110. 
Медичний огляд на стан сп`яніння - це діагностична процедура, це встановлення діагнозів алкогольного чи наркотичного сп`яніння. Ненадання такої згоди свідчить про те, що лікар не може провести медичний огляд, а в тому випадку, коли пацієнт не надає згоду на проведення огляду, тобто не оформляє згоду, лікар не може провести такий огляд і таким чином людина по факту, ухиляється від проведення огляду. ОСОБА_1 він це роз`яснював і це повинно бути зафіксовано на відеокамеру. ОСОБА_3 затверджену форму згоди на проведення огляду не підписав, був не згоден з якимись пунктами в ній, через що ним , з метою проведення огляду, було запропоновано ОСОБА_1 написати згоду на проведення огляду у довільній формі. ОСОБА_1 частково написав таку згоду, а потім відмовився дописувати, ставити підпис і дату. Всі ці документи є зафіксованими, знаходяться в архіві Соціотерапії. Лікар пояснив, що саме не оформлення ОСОБА_1 цієї згоди, надало право як йому, так і працівникам поліції, констатувати, що ОСОБА_1 не надав добровільну згоду на проведення діагностики, а, відповідно, такі дії були розцінені як відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. 
Законодавством не передбачено, що лікар повинен ставити свій підпис і печатку на згоді, написаній у вільній формі пацієнтом, а не на затвердженому бланку. Він, як лікар, в даному конкретному випадку дозволив ОСОБА_1 написати добровільну згоду в довільній формі виключно для того, щоб провести огляд на стан алкогольного сп`яніння, однак, ОСОБА_1 , хоч і не висловлював відмови від проходження огляду, разом з тим, всіма своїми діями під час не підписання затвердженого зразка згоди, а також при написанні власноручної згоди, дав чітко зрозуміти, що він не має наміру проходити такий огляд, а виключно затягує час. Саме тому такі дії ОСОБА_1 ним, як лікарем, та працівниками поліції були розцінені як пасивна відмова від проходження огляду. 

Після допиту лікаря - нарколога, за клопотанням сторони захисту, апеляційним судом зроблено запит щодо витребування з КМКЛ «Соціотерапія» всіх документів щодо проходження огляду водієм ОСОБА_1 , на який до суду надійшли копія направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння; бланк інформованої згоди пацієнта на проведення діагностики, лікування …., який містить лише підпис лікаря ОСОБА_2 та відмітку, зроблену останнім про те, що водій відмовився заповнювати форму, затверджену наказом МОЗ на проходження медичного огляду на стан сп`яніння; а також надана копія тексту, написаного водієм ОСОБА_1 на аркуші А4, який не дописаний, не містить підпису та дати. При цьому, на даному аркуші міститься допис лікаря ОСОБА_2 про те, що водію запропоновано написати згоду на проходження медичного огляду на стан сп`яніння, проте, 21.12.2024 о 01:48 відмовився дописувати та підписувати згоду. 

Тож, оцінюючи в сукупності пояснення лікаря - нарколога та документи, надані суду, та враховуючи, що відповідно до ст.ст. 39, 43 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 28 Конституції України, надання в тому числі, перед проведенням діагностики, добровільної згоди пацієнта є обов`язковим, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційних скарг про те, що ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі.
Так, під відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння необхідно розуміти свідоме і категоричне не бажання особи пройти відповідний огляд, яке базується на його внутрішньому переконанні про відсутність необхідності проходити цей огляд в силу існування певних мотивів, відомих цій особі і може проявлятися як у активній, так і у пасивній формі.
Хоч ОСОБА_1 і говорив про те, що від проходження огляду не відмовляється, втім, своїми діями уникав проходження такого огляду протягом тривалого часу, всіляко затягував час. В медичному закладі ОСОБА_1 відмовився підписувати бланк згоди на проходження огляду та відмовився викласти на папері у довільній формі свою згоду на проходження огляду, не дивлячись на те, що працівники поліції роз`яснювали йому наслідки відмови.
Саме не надання в даному конкретному випадку добровільної згоди на проведення діагностики, вірно як лікарем, так і працівниками поліції розцінено, як пасивна відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. 

Також є неспроможними доводи апеляційної скарги про те, що поліцейськими не було роз`яснено ОСОБА_1 його права, передбачені ст. 268 КУпАП, оскільки такі доводи повністю спростовуються данини відеозапису, згідно якого ОСОБА_1 неодноразово вони роз`яснювались. Крім того, ОСОБА_1 , без будь - яких зауважень поставив підпис в протоколі про адміністративне правопорушення в графі 13 «Підпис особі, якій роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП». 

Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності, то слід зазначити, що адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП стосується виключно водіїв, і обов`язковою складовою є факт керування ними транспортним засобом. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції по бул. Шевченка в м. Києві з ознаками алкогольного сп`яніння, при цьому, на місці зупинки (бул.Шевченка) відмовився від проходження огляду за допомогою приладу «Драгер», а в подальшому в медичному закладі по вул.Відпочинку відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, разом з тим, складання всіх документів закінчилось на бул. Шевченка, то апеляційний суд не може визнати, що справа Шевченківським районним судом м. Києва розглянута з порушенням правил територіальної підсудності. 

За вказаних обставин, висновок судді місцевого суду щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є обґрунтованим та базується на комплексі доказів, досліджених судом першої інстанції і перевірених в ході апеляційного перегляду справи. 
Накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення, суд дотримався загальних правил накладення стягнення за адміністративне правопорушення, передбачених ст. 33 КУпАП, та призначив стягнення у межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, яка є безальтернативною.
Будь - якого неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які б могли стати підставою для скасування рішення суду першої інстанції не встановлено. 
З урахуванням вищезазначеного, вважаю, що постанова судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності є законною та обґрунтованою і апеляційних підстав для її скасування не вбачаю. 

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника Фещенка І.С. в інтересах ОСОБА_1 з доповненнями - залишити без задоволення.
Постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року, якою  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя Л.І. Кепкал