06.03.2026 
Справа №639/5838/25
Провадження № 1-КП/639/137/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2026 року м. Харків
Новобаварський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження №639/5838/25 (в ЄРДР № 62025170020011486 від 11.08.2025) за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Верховцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, розлученого, маючого на утриманні малолітню дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час інкримінованих дій військовослужбовця за призовом під час мобілізації, стрільця 3-го відділення 1-го взводу оперативного призначення 1-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, 

сторони кримінального провадження:
прокурори – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинувачений – ОСОБА_3 ,
захисники – ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и в :

І. Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним
08.07.2025, приблизно о 10 год. 10 хв., солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, перебуваючи на посаді стрільця 3-го відділення 1-го взводу оперативного призначення 1-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, знаходячись в місці тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 НГУ по АДРЕСА_2 , заслухавши бойове розпорядження т.в.о. командира НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_10 №07/1029 про необхідність «з 11:00 08.07.2025 здійснити переміщення особового складу в зону виконання бойових завдань та до 18:00 08.07.2025 зосередитись в районі н.п. СЕРГІЇВКА (Донецька область). З 21:00 09.07.2025 здійснити зайняття вогневої позиції «БРАВО» з метою недопущення прориву противника в глибину оборони бригади, доведеного до нього в усному порядкут.в.о. командира НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_10 , в порушення ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 28-32, 37, 127, 128, 129, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, відкрито відмовився виконувати зазначене бойове розпорядження №07/1029, яке було видане уповноваженою особою, у межах своїх повноважень, із дотриманням належної форми і порядку його віддання, а також ґрунтувався на законі, за змістом не суперечило чинному законодавству та не пов`язане з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

ІІ. Позиція обвинуваченого  щодо пред`явленого обвинувачення 
Під час виконання судом дій, передбачених ст. 348 КПК України, 16.09.2025 обвинувачений ОСОБА_3 свою вину визнав. Допитаний в судовому засіданні 08.07.2025, в першій половині дня, на території ВЧ НОМЕР_3 йому та іншим особам з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 було доведено бойове розпорядження, з змістом якого вони повинні були цього ж дня здійснити марш в зону виконання бойових завдань та зосередитись в районі населеному пункті Сергіївка Донецької області, зайнявши вогневу позицію « ОСОБА_11 ». Він відмовився виконувати відповідне бойове розпорядження за станом здоров`я та через психологічне виснаження через попередню участь у бойових діях, про що повідомив командиру. 
Разом з тим обвинувачений не заперечував, що непереборних перешкод виконати відповідне бойове розпорядження у нього не було. 
Свої дії  ОСОБА_3 піддав критичній оцінці, висловив жаль щодо скоєного, зазначив про своє бажання продовжити військову службу, на що ним отримано письмову згоду від командування військової частини НОМЕР_4 .

ІІІ. Докази на підтвердження встановлених судом обставин
Обвинувачений  ОСОБА_3 вважав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ним не оспорюються. 
Цю позицію також висловили прокурор та захисник.
Беручи до уваги повне визнання обвинуваченим  ОСОБА_3 своєї вини, а також, що він не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, відсутність у суду сумніву в правильності розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, добровільності та істинності позиції обвинуваченого, суд розглянув дане кримінальне провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, попередньо роз`яснивши наслідки такого порядку дослідження доказів, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням доказів, що характеризують особу  ОСОБА_3 .

ІV. Частина статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений
Аналізуючи обставини, що визнаються обвинуваченим  ОСОБА_3 , суд дійшов висновку, що його вина в обсязі пред`явленого обвинувачення (ст. 337 КПК України), є доведеною. Дії обвинуваченого  ОСОБА_3 кваліфікуються за ч. 4 ст. 402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

V. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, мотиви суду при призначенні покарання
Перевіркою даних про особу обвинуваченого  ОСОБА_3 встановлено, що він: раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше; на обліку у лікарів нарколога та психіатр не перебуває; має на утриманні малолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та непрацездатних батьків – ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; має місце реєстрації та постійне місце проживання; проходив військову службу за призовом під час мобілізації з 2022 року, є учасником бойових дій, 20.02.2024 року отримав поранення.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого  ОСОБА_3 , відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 66 КК України, є щире каяття, повне визнання вини та його посткримінальна поведінка.
Так, після притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності у цьому кримінальному провадженні обвинувачений виявив бажання продовжити проходження військової служби та ним було отримано згоду командування військової частини НОМЕР_4 на проходження  ОСОБА_3 військової служби у вказаній військовій частині.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого  ОСОБА_3 , передбачених ст. 67 КК України, не встановлено.
Згідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».
При визначенні виду і розміру остаточного покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому суд дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).
Призначаючи покарання ОСОБА_3 , суд виходить із положень ст. ст. 50, 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами; враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є умисним тяжким злочином; кількість епізодів злочинної діяльності – один; відношення обвинуваченого до скоєного кримінального правопорушення, його конкретні обставини; особу винного; обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують. 
Також судом враховується письмове клопотання командування військової частини НОМЕР_4 від 14.01.2026 №2665/59, в якому останнє просило суд, з урахуванням наявного значного бойового досвіду та професійних навичок ОСОБА_3 , який проходить військову службу з 2022 року, при визначенні виду покарання ОСОБА_3 не призначати покарання у виді позбавлення волі, а розглянути питання щодо можливості призначення обвинуваченому покарання у виді службового обмеження, що забезпечить можливість його залучення до виконання бойових завдань та відповідатиме інтересам національної безпеки та оборони держави. 
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
При призначенні  ОСОБА_3 покарання судом, окрім наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, які його обтяжують, враховується вищевказане клопотання командування військової частини  НОМЕР_4 .
Крім того суд враховує вік обвинуваченого, що він раніше не судимий, що у поєднанні з критичною оцінкою ним своїх дій, щирого каяття, намагання виправити ситуацію, а також мотивів його протиправних дій, на переконання суду, суттєво знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та суспільну небезпечність обвинуваченого.
Таким чином, судом встановлено відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання  ОСОБА_3 , які з урахуванням вищенаведеного та даних про особу обвинуваченого суттєво знижує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, у зв`язку з чим суд вважає за можливе застосувати ст. 69 КК України та призначити йомуосновне покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 402 КК України, та на підставі ст. 58 КК України, замість покарання у виді позбавлення волі, призначити ОСОБА_3 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовцівна той самий строк.
При цьому суд також враховує, що під час судових дебатів саме такий вид та міру покарання просив призначити  ОСОБА_3 і прокурор.

VІ. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, необхідно зарахувати у строк покарання  ОСОБА_3 строк його тримання під вартою по даному кримінальному провадженню – з 10.07.2025 по 06.03.2026. 
Згідно ч. 1 ст. 377 КПК України, якщо обвинувачений тримається під вартою, суд звільняє його з-під варти в залі судового засідання у разі виправдання; звільнення від відбування покарання; засудження до покарання, не пов`язаного з позбавленням волі; ухвалення обвинувального вироку без призначення покарання.
Враховуючи, що ОСОБА_3 призначається покарання, не пов`язане з позбавленням волі, його необхідно звільнити з-під варти. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, 

у х в а л и в :

ОСОБА_3  визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання у виді позбавлення волі строк його тримання під вартою – з 10.07.2025 по 06.03.2026, з розрахунку день за день. 
На підставі ст. 58 КК України, замість покарання у виді позбавлення волі, призначити ОСОБА_3 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців на той самий строк з відрахуванням в дохід держави із суми його грошового забезпечення 20 % в дохід держави.
Початок строку відбування ОСОБА_3 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців рахувати з дня, з якого фактично буде розпочато відрахування із його грошового забезпечення військовослужбовця.
Після набрання законної сили копію вироку направити командиру військової частини НОМЕР_4 для виконання.
Скасувати ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, звільнивши його з-під варти негайно в залі суду. 
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Новобаварський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення. 
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку після його проголошення вручити обвинуваченому, його захиснику та прокурору. 
Роз`яснити обвинуваченому право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя ОСОБА_1