Дата документу 04.02.2026 Справа № 335/7222/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/7222/21 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/192/26-3 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Полякова О.З.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Книш С.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калашнікова Микити Руслановича у виконавчому проваджені № 76496993, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 рокуОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калашнікова М.Р. у виконавчому проваджені № 76496993, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка полягає у невжитті передбачених законом заходів для фактичного забезпечення побачення з дитиною ОСОБА_4 (неналежний контроль, відсутність реакції на перешкоди з боку боржника) та у незастосуванні санкцій до боржника за невиконання рішення, що мали місце під час проведення виконавчих дій 20.11.2025.
В обґрунтування скарги зазначала, що 20.11.2025 року державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калашніковим М.Р. проводилися виконавчі дії у формі онлайн-дзвінка (відеоконференції) з метою забезпечення побачення бабусі ОСОБА_1 з онукою ОСОБА_4 відповідно до рішення суду. До участі у виконавчих діях також був залучений представник органу опіки та піклування (для контролю за дотриманням прав дитини).
 
Під час цих виконавчих дій зафіксовано, що на першій хвилині стягувачка повідомила, що хоче побачити свою онуку, але зауважила, що у боржниці ОСОБА_2 відсутнє електропостачання, що ускладнює проведення відеозустрічі, просила відтермінувати виконавчі дії, проте державний виконавець відмовив. На 00:55 хв. стягувачка просила боржницю увімкнути камеру, щоб можна було побачити онуку, проте державний виконавець фактично став на захист боржниці, відповівши за неї: «А якщо вона не може?», - чим виправдовував бездіяльність боржниці, замість забезпечення виконання рішення суду. На 04:22 хв. стягувачка запитала, на якому електронному пристрої боржниця приймає дзвінок, державний виконавець знов втрутився і відповів замість боржниці: «Я не знаю». Лише пізніше (близько 06:08 хв.) сама боржниця повідомила, що підключена до дзвінка через комп`ютер, живлення якого здійснюється від портативної батареї EcoFlow. Разом із тим, виникає логічне запитання, чому боржниця не використала простіший засіб зв`язку (наприклад, смартфон) або не забезпечила освітлення для відеозв`язку, якщо має резервне живлення. На 06:29 хв. стягувач запитує, чи є лампочка (світло) від EcoFlow. Замість вимоги забезпечити видимість (освітлення) для відеозустрічі з дитиною, державний виконавець знову фактично виправдовує боржницю, припускаючи: «Може, лампочки немає». Це свідчить про явну упередженість виконавця, який шукає виправдання боржниці замість вимагати виконання судового рішення. Боржниця в цей час починає іронізувати, заявляючи, що не розуміє, до чого тут лампочка і як вона пов`язана з рішенням суду, фактично знущаючись над законними вимогами стягувачки побачити дитину. Державний виконавець жодним чином не припинив такі дії боржниці і не наполіг на забезпеченні нормального зв`язку. На 08:27 хв. стягувачка питає державного виконавця, яким чином буде організовано виконання рішення. Виконавець ухиляється від конкретної відповіді та починає формально зачитувати текст рішення суду, фактично ігноруючи проблему відсутнього відео/зв`язку. На 10:12 хв. державний виконавець питає у стягувачки: «Звати нам дитину?». Вживання ним формулювання «нам» (разом з боржницею) свідчить про те, що державний виконавець ототожнює себе з позицією боржниці. Це порушує принцип неупередженості. На 11:19 хв. стягувач звертається безпосередньо до боржниці зі словами: « ОСОБА_5 , ви мене чуєте?». Реакції немає, боржниця не відповідає, не відомо, чи чує вона стягувачку, чи зробила вигляд відсутності зв`язку. Державний виконавець не реагує на ситуацію. На 11:44 хв. стягувачка намагається звернутися до онуки: «Аріна, ти мене чуєш?». Жодної відповіді від дитини чи боржниці; звук зі сторони боржниці, ймовірно, відключений. Таким чином, на цей момент стягувачка не отримує ні відеозображення дитини, ні її голосу, фактично побачення не відбувається. Державний виконавець продовжує ігнорувати цю обставину. На 11:53 хв. стягувачка питає у боржниці, чи бачить онука бабусю на екрані. Знову жодної відповіді, що свідчить про відсутність комунікації. Державний виконавець не фіксує цей факт належним чином і не вживає заходів для усунення перешкод. На 13:00 хв. замість реагувати на скарги стягувачки щодо відсутності зв`язку з дитиною, державний виконавець зазначає про намір завершувати виконавчі дії, фактично не забезпечивши проведення повноцінного побачення. На 14:20 хв. державний виконавець звертається до боржниці: « ОСОБА_5 , ви з нами?». Боржниця не відповідає. Державний виконавець не вживає жодних примусових заходів і не робить зауважень боржниці. О 14:27 хв. стягувачка запитує у державного виконавця, як він фіксує те, що дитина не бачила і не чула бабусю. Державний виконавець уникає прямої відповіді і змінює тему розмови, зазначивши, що він фізично відсутній за місцем проживання дитини на час побачення, а здійснював контроль дистанційно. Вказане не звільняє державного виконавця обов`язку особисто перевірити виконання рішення у визначений час та місці побачення. 
 
Також стягувачка зазначала, що, зважаючи на графік відключень електроенергії, який надсилала боржниця державному виконавцю, електропостачання у боржниці мало відновитися о 17:30 год. того дня. Час проведення побачення визначено рішенням суду з 17:00 год. до 19:00 год. Тож державний виконавець мав усі підстави й можливість змістити початок виконавчих дій лише на 30 хвилин в межах цього проміжку часу, щоби забезпечити технічні умови (світло і стабільний зв`язок), однак свідомо відмовив стягувачці у перенесенні. Боржниця умисно використала умови відсутності світла, щоб зірвати зустріч.
 
Крім того, під час зустрічі державний виконавець свідомо не залучив представника органу опіки та піклування, хоча той був присутній в режимі відеозв`язку, державний виконавець жодного разу до нього не звернувся, не спитав його думку щодо захисту прав дитини, повністю проігнорував його участь.
 
Вважає, що в результаті поведінки боржника і бездіяльності виконавця 20.11.2025 року рішення суду не виконано – стягувач так і не змогла ані побачити, ані почути малолітню онуку, попри те, що цей день/час були визначені для побачень.
 
Зауважує, що раніше у цій справі виникали аналогічні проблеми з виконанням рішення, державний виконавець допустив бездіяльність під час виконавчих дій 20.11.2025, а боржник умисно не виконала рішення суду.
 
Вказує, що своєю бездіяльністю державний виконавець допустив порушення ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 64-1, ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, зважаючи на умисне невиконання рішення боржницею, не вжив заходів щодо складання акту про таке невиконання, не виніс постанову про накладення штрафу на боржницю, не зафіксував наявні перешкоди з боку боржниці та її відмову забезпечити нормальне спілкування після відновлення електропостачання, фактично проігнорував обов`язок реагувати на невиконання рішення.
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд: визнати вищезазначену бездіяльність державного виконавця протиправною, зобов`язати державного виконавця усунути допущені порушення шляхом належної реалізації своїх повноважень, а саме скласти акт про невиконання боржницею рішення суду від 20.11.2025 (факт, що дитина не була представлена для спілкування і побачення не відбулось) та винести постанову про накладення на боржницю штрафу у розмірі 1 700 грн відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», у постанові зазначити вимогу до боржниці негайно виконати рішення суду в натурі та попередити її про кримінальну відповідальність у разі подальшого невиконання, надати боржниці письмове розпорядження (вимогу) щодо забезпечення виконання рішення суду у визначені дні та години побачень, зокрема, зобов`язати боржницю забезпечувати технічні умови (наявність відеозв`язку, освітлення, звуку) або інші обставини, необхідні для реалізації рішення суду. Попередити боржницю, що у разі повторного невиконання рішення без поважних причин до неї будуть застосовані більш суворі заходи (штраф 3 400 грн, звернення до поліції, тощо – згідно із законом). У разі подальшого ухилення боржниці від виконання рішення – зобов`язати державного виконавця діяти відповідно до ч. 4 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, накласти на боржницю штраф у подвійному розмірі (3 400 грн), направити повідомлення про вчинення боржницею кримінального правопорушення (умисне невиконання рішення суду) до органів досудового розслідування, ініціювати перед судом питання про тимчасову заборону виїзду боржниці за кордон, винести постанову про обмеження права боржниці керувати транспортними засобами, та вжити інші передбачені законом заходи примусового виконання. Про виконання цих дій повідомити стягувача у встановленому порядку.
 
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калашнікова Микити Руслановича у виконавчому проваджені №76496993 відмовлено.
 
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково:
 
-визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Приморського ВДВС у м. Одесі Калашнікова М. Р. під час проведення виконавчих дій 20 листопада 2025 року, яка полягала у: невжитті заходів для забезпечення відеозв`язку та візуальної ідентифікації дитини (безпідставна відмова у технічній перерві до відновлення електропостачання всупереч графіку та ст. 18 Закону); незабезпеченні належної участі представника органу опіки та піклування (нездійснення опитування фахівця щодо причин поведінки дитини та обставин зустрічі);
 
-зобов`язати державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калашнікова М. Р. (або іншу посадову особу, у провадженні якої перебуватиме виконавчий документ) усунути порушення шляхом винесення та направлення боржнику ОСОБА_2 офіційної письмової вимоги (розпорядження), в якій: зобов`язати боржника забезпечувати належні технічні умови (функціонування відеозв`язку, достатнє освітлення для ідентифікації особи) під час проведення побачень; попередити боржника про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду шляхом створення штучних перешкод (відсутність світла/зв`язку за наявності технічної можливості).
 
-зобов`язати державного виконавця під час наступних виконавчих дій (у разі відмови дитини від контакту) забезпечувати реальну участь представника органу опіки та піклування шляхом його опитування під час відеофіксації та занесення його висновків до акту державного виконавця.
 
Просить розглянути справу за її відсутності за наявними в справі матеріалами.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час виконавчих дій 20.11.2025 року стягувачка усно просила перенести початок виконавчої дії або оголосити технічну паузу на короткий час у межах визначеного судом інтервалу 17:00-19:00, оскільки у боржниці було відсутнє освітлення, а відновлення електропостачання очікувалося за офіційним графіком приблизно о 17:30. 
 
Суд першої інстанції по суті відкинув цей довід, звівши його до «відсутності письмового клопотання». Такий підхід, на думку скаржника, є формальним і не відповідає природі виконавчої дії, яка здійснюється в режимі реального часу (онлайн) та передбачає оперативне реагування виконавця для досягнення мети виконання – реального контакту стягувача з дитиною. Саме державний виконавець має організувати виконання таким чином, щоб забезпечити результат у межах встановленого судом часу, а не перекладати організаційні питання на стягувача вимогою «паперового» клопотання у ході короткої онлайн-дії.
 
Вважає, що суд не надав належної оцінки умисному створенню боржницею неналежних умов зв`язку та ігноруванню очевидних технічних можливостей. Боржниця була завчасно обізнана, що електропостачання за її адресою має відновитися орієнтовно через короткий проміжок часу після початку виконавчих дій (графік відключень, який надсилався/був відомий сторонам і виконавцю). Попри це, замість добросовісної співпраці для забезпечення контакту, вона фактично знецінювала зміст рішення, демонструвала відмову забезпечити мінімально належні умови для відеоконтакту та візуальної ідентифікації дитини.
Вказує, що державний виконавець, усвідомлюючи, що визначений судом час триває до 19:00, не вжив елементарно розумних заходів: не ініціював короткої технічної паузи до відновлення світла; не вимагав забезпечити мінімальне освітлення за наявності резервного живлення; не поставив боржниці предметних запитань щодо можливості прийняти відеозв`язок на смартфон із мобільним інтернетом, який не залежить від електропостачання в квартирі. Отже, замість активної організації виконання рішення, виконавець фактично допустив ситуацію, коли боржниця створила умови, за яких візуальний контакт і контроль фактичної присутності дитини стали неможливими, а виконавча дія була зведена до формального «зафіксували та розійшлися». Згодом сам орган ДВС, визнаючи складність і проблемність виконання, утворив виконавчу групу та в офіційних документах зазначав, що рішення добровільно не виконується. 
Зауважує, що формальне залучення органу опіки не є виконанням обов`язку з`ясувати причини відмови дитини, виконавець фактично усунув фахівця від участі.
На думку скаржника, суд першої інстанції допустив істотне порушення норм процесуального права (ст.ст. 76-80, 89, 263 ЦПК України), надавши Акту державного виконавця статус «наперед встановленої істини». Суд першої інстанції проігнорував той факт, що зміст Акту спростовується прямим і об`єктивним доказом – відеозаписом виконавчої дії. Це призвело до хибного висновку про те, що виконавцем нібито не встановлено підстав для застосування заходів примусу (ст.ст. 64-1, 75 Закону).
Вважає, що суд першої інстанції підійшов до розгляду скарги формально, обмежившись перевіркою наявності складеного акту державного виконавця, але не перевіривши його змістовну відповідність вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та фактичним обставинам, зафіксованим на відео.
Зауважує, що бездіяльність виконавця полягала не у відсутності результату (зустрічі), а у невжитті всіх можливих заходів для її організації: відмові зачекати 30 хвилин до відновлення світла, ігноруванні наявних технічних засобів (EcoFlow, мобільний інтернет) та фактичному усуненні органу опіки від участі у виконавчій дії. 
Також Кремена О.В. на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України просить долучити до матеріалів справи та надати оцінку новим доказам, що виникли після ухвалення судового рішення, - постанова начальника Приморського ВДВС у м. Одесі Гусєва О.О. про утворення виконавчої групи у ВП № 76496993 від 22.12.2025 та відповідь Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного МРУ Міністерства юстиції (м. Одеса) за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 22.12.2025.
 
Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися. В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить розглянути справу за її відсутності за наявними в справі матеріалами.
Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.
Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що підстав для задоволення скарги не встановлено, державним виконавцем Калашніковим М.Р. не допущено протиправної бездіяльності в процесі примусового виконання рішення суду, про яку вказує заявниця у своїй скарзі. 
З акту державного виконавця та відеозапису, наданого скаржницею, встановлено, що державний виконавець був присутній у час та у місці побачення у формі он-лайн зустрічі стягувачки з онукою 21.11.2025, що свідчить про здійснення державним виконавцем перевірки виконання боржницею цього рішення у час та місці побачення, яке мало місце в он-лайн режимі (відеоконференція), як то передбачено вищезазначеними положеннями ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», та складення відповідного акту за наслідками такої перевірки. Цим актом державний виконавець не встановив наявності з боку боржниці факту невиконання без поважних причин рішення суду, що доводить відсутність визначених Законом України «Про виконавче провадження» підстав для винесення державним виконавцем постанов про накладення штрафів на боржника та направлення повідомлення до органу досудового розслідування про кримінальне правопорушення за наслідками перешкоджання боржницею виконанню рішення суду.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Орджонікідзевського (нова назва – Вознесенівського) районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 у цивільній справі № 335/7222/21 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення годин спілкування, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи – Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини та порядку участі батька у її вихованні первісний позов задоволено частково. 
Визначено такий спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 :
- у формі зустрічей кожен вівторок з 17:00 год. до 19:00 год. та щосуботи з 15:00 год. до 19:00 год. в присутності матері дитини ОСОБА_2 та психолога, у тому числі з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку за бажанням дитини;
- безперешкодне спілкування за телефоном та засобами відео зв`язку у будь-який інший час за бажанням дитини.
Визначено такий спосіб участі дідуся ОСОБА_6 та бабусі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з онукою ОСОБА_4 у формі зустрічей кожен перший і третій четвер місяця з 17:00 год. до 19:00 год. в присутності матері дитини ОСОБА_2 .
В іншій частині первісного позову відмовлено.
Зустрічний позов задоволено частково.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_2 , в іншій частині зустрічного позову відмовлено. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині усунення перешкод у спілкуванні з донькою скасовано, в частині визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою змінено. 
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у спілкуванні з донькою. 
Визначено спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 у формі зустрічей кожний вівторок з 17.00 години до 19.00 години та щосуботи з 15.00 години до 19.00 години. Перші 10 (десять) зустрічей батька з дитиною провести у присутності матері дитини ОСОБА_2 , у тому числі з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 23.07.2024 касаційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Шалько О.А. задоволено. 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 07.02.2024 в частині вирішення позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з донькою та визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою скасовано, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року в цій частині залишено в силі.
Ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 10.07.2025 заяви ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 у цивільній справі № 335/7222/21 задоволено частково. Змінено спосіб і порядок виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2023 у цивільній справі № 335/7222/21 шляхом забезпечення ОСОБА_2 у визначені вказаним рішенням дні та години зустрічей ОСОБА_3 і ОСОБА_1 спілкування з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за телефоном та засобами відеозв`язку (в онлайн режимі). У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_1 відмовлено. 
Судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 предметом оскарження у скарзі визначила бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калашнікова М.Р. у виконавчому провадженні № 76496993 з примусового виконання вищезазначеного рішення суду, стягувачкою в якому є ОСОБА_1 , а боржницею – ОСОБА_2 , яка полягає у невжитті заходів для фактичного забезпечення побачення (неналежному контролі, відсутності реакції на перешкоди зі сторони боржниці) та у незастосуванні санкцій до боржниці за невиконання рішення.
Так, 20.11.2025 в режимі відеоконференції проводилось побачення стягувачки ОСОБА_1 з онукою ОСОБА_4 в присутності матері дитини, боржниці ОСОБА_2 , державного виконавця ОСОБА_7 та представника органу опіки та піклування Гаврилюка А.А., за наслідками якої складено акт державного виконавця від 20.11.2025. За змістом акту, під час зустрічі відсутнє світло у боржниці згідно графіку погодинних відключень, у зв`язку з чим боржниця змогла підключитися в форматі аудіодзвінка. В ході зустрічі дитина підійшла та повідомила, що не бажає спілкуватися.
До вказаного акту стягувачка ОСОБА_1 23.11.2025 склала свої зауваження, в яких вказала, що відновлення електропостачання було заплановане на 17:30 год., рішенням суду час побачення встановлено з 17:00 год. до 19:00 год. Відмова виконавця зачекати 30 хв. до появи світла та забезпечити проведення побачення протягом часу, що залишився, свідчить про небажання виконувати рішення суду. Під час зустрічі боржниця підтвердила, що комп`ютер підключено до зарядної станції типу EcoFlow, що спростовує тезу про неможливість відеозв`язку. Відсутність живлення роутера при наявності зарядної станції є виключно недбалістю або умислом боржниці. Також боржниця імітує відсутність смартфону та неможливість прийняти дзвінок через месенджери, зловживає правами та вводить в оману державного виконавця. Посилання боржниці на «кнопковий телефон» або інші надумані причини є штучним створенням перешкод. Щодо відмови дитини без візуального контакту зазначила, що ідентифікувати особу та її стан без відеозв`язку було неможливо. Виконавець не пересвідчився у відсутності тиску на дитину. Представник органу опіки та піклування був залучений формально, державний виконавець не звертався до представника за фаховою думкою з приводу оцінки психологічного стану дитини та оцінки дій матері.
Стягувачкою долучено до скарги відеозапис проведеної зустрічі на диску для лазерних систем зчитування, відтворенням якого встановлено, що дійсно, 20.11.2025 мало місце побачення стягувачки ОСОБА_1 з онукою ОСОБА_4 в режимі відеоконференції, створеної державним виконавцем Калашніковим М.Р. В процесі побачення встановлено факт відсутності електропостачання у квартирі боржниці згідно з графіком стабілізаційних відключень електроенергії по Одеській області, боржниця підключилась без відео. Також в процесі побачення було чутно, як дитина зазначила, що не бажає спілкуватися з бабусею. Після цього дитина не спілкувалась. Тривалість відеозапису склала 16 хв. 38 сек. 
До скарги додано графік стабілізаційних відключень Одещини, в якому зазначені черги та час відсутності електропостачання. У черзі 2.1 електропостачання відсутнє, у тому числі, з 10:30 до 17:30 год. 
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.
За приписами частини першої статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447-1 ЦПК України).
Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців. 
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
При цьому дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню
Частиною першою статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до п. 1 ч. 2 цієї статті, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Як передбачено п. 1 ч. 3 вказаної статті виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Статтею 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною.
За положеннями ч.ч. 1-4 вказаної статті виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що накладення штрафу на боржника державним виконавцем шляхом винесення відповідної постанови можливо у разі встановлення державним виконавцем факту невиконання без поважних причин боржником рішення суду, про що складається відповідний акт державного виконавця. Постанова про накладення на боржника штрафу у подвійному розмірі та звернення до органів досудового розслідування здійснюється державним виконавцем у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення суду, про що державний виконавець складає акт.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що матеріали справи не містять доказів невиконання боржником без поважних причин рішення суду під час побачення 20.11.2025 стягувачки ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_4 , оскільки акт державного виконавця від 20.11.2025 та відеозапис побачення доводять, що побачення заявниці з дитиною ОСОБА_4 не відбулось у зв`язку з відсутністю у дитини бажання спілкуватися, а не у зв`язку з незабезпеченням боржницею можливості відеозв`язку чи освітлення, як стверджує скаржниця. Натомість, боржниця під`єдналась до відеоконференції в режимі аудіодзвінка, як було пояснено, через відсутність електропостачання в момент під`єднання, а державним виконавцем також було залучено до участі у побаченні представника органу опіки та піклування.
Суд також правильно виснував щодо доводів ОСОБА_1 про відмову державного виконавця перенести побачення на 30 хв., а саме, вказані висловлювання були наведені у формі бесіди з державним виконавцем вже у час, коли побачення фактично почалось, відповідне письмове клопотання до початку побачення скаржницею не подавалось. Оскільки дитина відмовилась контактувати зі стягувачкою, тому підстави для відкладення проведення побачення на 30 хв. були відсутні. 
Посилання ОСОБА_1 на те, що за відсутності відео неможливо встановити особу дитини, є безпідставним, оскільки з`єднання відбувалось з пристрою боржниці ОСОБА_2 , з якою проживає дитина ОСОБА_4 .
Суд першої інстанції також вірно врахував, що державним виконавцем були дотримані вимоги п. 7 р. ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (зі змінами), згідно з якими у разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови. 
Таким чином, саме на представника органу опіки та піклування покладено обов`язок виявлення та/або підтвердження причин такої відмови. 
Як правильно встановлено судом, з відеозапису побачення не вбачається, що представник органу опіки та піклування виявив наявність перешкод з боку боржниці, які б слугували причиною відмови дитини у контакті зі стягувачкою.
Щодо решти доводів скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції правильно виходив із того, що вони не є конкретизованими та зводяться до незгоди з порядком проведення виконавчих дій державним виконавцем, звинувачень державного виконавця в упередженості, невжиття заходів до примусового виконання рішення (без зазначення передбачених законом конкретних заходів, які не вжив державний виконавець), які не доводять факту протиправної бездіяльності з боку державного виконавця. 
Посилання ОСОБА_1 на лист заступника начальника відділу ДВС від 14.11.2025 № 187399 на адресу ОСОБА_3 , як вірно виснував суд, не може бути взятий судом до уваги як доказ щодо обставин, які мали місце під час побачення скаржниці з онукою, оскільки вказаний лист наданий на заяву ОСОБА_3 у іншому виконавчому провадженні.
Доводи апеляційної скарги зводяться до повторень доводів скарги, незгоди з судовим рішенням, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи перевірені та їм дана належна оцінка. 
Докази та обставини, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Як зазначалося вище, ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України просить долучити до матеріалів справи та надати оцінку новим доказам, що виникли після ухвалення судового рішення, - постанова начальника Приморського ВДВС у м. Одесі Гусєва О.О. про утворення виконавчої групи у ВП № 76496993 від 22.12.2025 та відповідь Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного МРУ Міністерства юстиції (м. Одеса) за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 22.12.2025.
Вирішуючи вказане клопотання  ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Нормою, яка закріплена в п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено: «Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні…
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (відповідний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20)).
Враховуючи, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції постанова начальника Приморського ВДВС у м. Одесі Гусєва О.О. про утворення виконавчої групи у ВП № 76496993 від 22.12.2025 та відповідь Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного МРУ Міністерства юстиції (м. Одеса) за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 22.12.2025 не існували, це виключає можливість прийняття вказаного доказу судом апеляційної інстанції у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання скаржницею такого доказу.
А відтак, клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування цієї ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої не спростовують висновків ухвали, слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 12 лютого 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.З. Поляков 

Е.А. Онищенко