ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/59632/24 Суддя (судді) першої інстанції: Білоноженко М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді: Чаку Є.В., 
суддів: Сорочка Є.О., Коротких А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області та Державної міграційної служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування подання і рішення,-

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо внесення подання про позбавлення статусу біженця від 27.09.2023 у справі 2019OD0119 громадянина рф ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.10.2023 №173-23 про позбавлення статусу біженця громадянина рф ОСОБА_1 .
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 11 березня 2025 року позов задовольнив.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області та Державна міграційна служба України подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Апелянти у своїх апеляційних скаргах зазначили, що підставою для позбавлення статусу біженця є саме діяльність, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України. При цьому, зазначена норма не визначає такої умови для прийняття рішення про позбавлення статусу біженця, як доведення вини іммігранта у кримінальному чи адміністративному провадженні.
Посилання суду першої інстанції на те, що в повідомленні від 11.10.2023 № 192 зазначена інша підстава для втрати статусу біженця (п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону) є необґрунтованими оскільки предметом спору було саме рішення ДМС від 05.10.2023 № 171-23, а не відповідне повідомлення, яке за своєю правовою природою не є індивідуальним актом в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а саме не є актом (рішенням) суб`єкта владних повноважень, виданим (прийнятим) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. Апелянт зазначив, що ставити законність прийняття оскаржуваного рішення про позбавлення позивача статусу біженця в залежність від повідомлення про прийняття такого рішення, яке, до речі, має дату пізнішу за дату прийняття рішення, є безпідставним.
Крім того апелянти акцентували увагу на тому, що Указом Президента України від 30 грудня 2023 року № 877/2023 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 грудня 2023 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" до позивача застосовані персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції). Вказані обставини на переконання апелянта свідчать про те, що Служба безпеки України також розцінює особу позивача, як загрозу національній безпеці України.
Апелянти вказали, що судом першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення, не враховані численні правові висновки Верховного Суду, а також не надано правову оцінку, що скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості та може призвести до таких наслідків, як нанесення суттєвої шкоди суспільним інтересам.
У відзиві на апеляційні скарги представник позивача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник позивача зазначила, що рішення про позбавлення особи статусу біженці може бути прийнято лише на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів, а також встановлює обов`язок органам ДМС належним чином повідомити особу про ініціювання та розгляд відповідного питання та забезпечити можливість надати свої пояснення, здійснити свій захист. Однак оскаржувані дії та рішення суперечать нормам ст.2 КАС України. 
Представник позивача зазначила, що діяльність позивача в Україні не створює загрозу її національній безпеці. Протягом свого перебування в Україні позивач систематично займався благодійною діяльністю, неодноразово допомагав і продовжує допомагати малозабезпеченим родинам, дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківських прав. У позивача наявне посвідчення волонтера.
Також представник позивача наголосив, що в супереч вимогам Правил №649 у діях відповідачів не вбачається будь-якої перевірки інформації наведеної ДБР або ж ознак її аналізу. Відповідачами не проведено всебічного вивчення наведеної у поданні ДБР інформації. Водночас викладені у поданні ДБР відомості не містили належно підтвердженої та конкретної інформації, яка б дозволяла одразу прийняти спірне рішення про позбавлення статусу біженця. 
Оскільки апеляційні скарги подані на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином російської федерації.
В 2019 році позивач вибув з рф через сфабриковану кримінальну справу, переслідування з боку правоохоронної системи рф за власні переконання та переїхав до України.
Рішенням Державної міграційної служби України від 15 травня 2020 року №165-20 громадянина ОСОБА_1 визнано особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивача документовано посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту серії ПБ №004233.
26.09.2023 Державним бюро розслідувань на адресу відповідачів спрямовано подання за вих. №10-3-04-03-22803 про позбавлення позивача статусу біженця. В поданні зазначено, що під час оперативно-розшукових заходів здобуто інформацію, яка свідчить, що ОСОБА_1 є одним з організаторів осередку міжнародного злочинного угрупування, яке займається вербуванням в Україні спеціалістів хімічної галузі для відкриття та Функціонування лабораторій з незаконного виготовлення (синтезу) наркотичних і психотропних речовин з метою їх подальшого збуту в Україні, а також контрабандного переміщення до Європейського Союзу, РФ та інших країн пострадянського простору, що становить загрозу національній безпеці України та негативно впливає на міжнародний імідж нашої країни.
27.09.2023 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області внесено до ДМС України подання про позбавлення позивача статусу біженці від 27.09.2023 у справі 20190D0119.
05.10.2023 Державною міграційною службою України було прийнято рішення №171-23 про позбавлення позивача статусу біженця.
11.10.2023 на підставі вказаного рішення, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було сформовано повідомлення про позбавлення статусу біженця від 11.10.2023 №192 та прийнято наказ №203 «Про визнання недійсним/вилучення посвідчення біженця.
19.10.2023 повідомлення про позбавлення статусу біженця від 11.10.2023 №192 було надіслано засобами поштового зв?язку на ім?я позивача на адресу: АДРЕСА_1 .
Вважаючи протиправним дії Головного управління ДМС України в Одеській області щодо внесення подання та не погоджуючись з рішенням ДМС України від 05.10.2023 №173-23 про позбавлення статусу біженця, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що позивач ніколи не займався діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров?ю населення України. Суд вказав, що оскаржуване рішення ДМС України про позбавлення статусу біженця ОСОБА_1 №173-23 від 05.10.2023 не відповідає вимогам, які висуваються до акту індивідуальної дії, як акта правозастосування, а саме обґрунтованості та вмотивованості, та, як наслідок, підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.п.6 та 7 ч.1 ст.1 статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі Закон), іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Згідно ч.3 ст.4 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.
Іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом (ч.1 ст.6 Закону).

Відповідно до п 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Згідно ч.5 ст.11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.
Частинами 7-10 статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту може бути клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.
Уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.
У поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
Згідно ч.14 ст.11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до п.п.6, 9, 19 ст.1, п.5 ст.3 Закону України "Про національну безпеку України" загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.
Національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.
Стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки.
Загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.
Указом Президента України від 14.09.2020 року №392/2020 введено в дію Стратегію національної безпеки України.
Згідно п.10, 30 розділу ІІ, п.33, абз.6 п.46 розділу ІІІ Стратегії національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 14 вересня 2020 року №392/2020, сучасна модель глобалізації уможливила поширення міжнародного тероризму та міжнародної злочинності, зокрема у кіберпросторі, наркоторгівлі, торгівлі людьми, релігійного та ідеологічного фундаменталізму та екстремізму, підживлюваного з-за кордону сепаратизму, нелегальної міграції, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, розповсюдження зброї масового ураження тощо.
Зростає кількість порушень міграційного законодавства України іноземцями та особами без громадянства, зокрема вихідцями з держав міграційного ризику, а також залучення цих осіб до протиправної діяльності.
Україна, прагнучи зміцнити заснований на демократичних нормах і цінностях міжнародний порядок, бере активну участь у протидії тероризму, розповсюдженню зброї масового ураження, міжнародній злочинності, наркоторгівлі, торгівлі людьми, політичному та релігійному екстремізму, нелегальній міграції, кіберзагрозам, негативним наслідкам зміни клімату, а також у попередженні та подоланні наслідків надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру.
Громадянин має відчувати себе у безпеці. Україна рішуче налаштована на утвердження конституційного принципу верховенства права, рівності усіх перед законом. З метою реалізації конституційних принципів індивідуальної юридичної відповідальності та невідворотності покарання держава буде підвищувати ефективність державної політики у сферах захисту державного кордону України та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, а також міграції.
З матеріалів справи вбачається, що 26.09.2023 Директором Державного бюро розслідувань складено та направлено на адресу Головного управління ДМС в Одеській області та Голові ДМС України подання про позбавлення статусу біженця громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .
Внесення подання зумовлено наступним.
У 2023 році під час здійснення комплексу оперативних заходів увагу ДБР привернув громадянин рф ОСОБА_1 , який у грудні 2017 року прибув в Україну, використовуючи паспортний документ серії НОМЕР_1 .
Під час оперативно-розшукових заходів здобуто інформацію, яка свідчить що ОСОБА_1 є одним із організаторів осередку міжнародного злочинного угруповання, яке займається вербуванням в Україні спеціалістів хімічної галузі для відкриття та функціонування лабораторій з незаконного виготовлення( синтезу) наркотичних і психотропних речовин з метою їх подальшого збуту в Україні, а також контрабандного переміщення до Європейського Союзу, РФ та інших країн пострадянського простору. 
В поданні зазначено, що діяльність громадянина РФ ОСОБА_1 становить загрозу національній безпеці та негативно впливає на міжнародний імідж України. 
27.09.2023 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області внесено до ДМС України подання про позбавлення позивача статусу біженця від 27.09.2023 у справі 20190D0119.
05.10.2023 ДМС України було прийнято рішення №171-23 про позбавлення позивача статусу біженця.
11.10.2023 на підставі вказаного рішення, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було сформовано повідомлення про позбавлення статусу біженця від 11.10.2023 №192 та прийнято наказ №203 «Про визнання недійсним/вилучення посвідчення біженця.
Згідно повідомлення про позбавлення статусу біженця, на думку відповідачів, позивач займається діяльністю, "що становить загрозу національній безпеці України", а тому був позбавлений статусу біженця згідно ст. 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Підставою позбавлення статусу біженця визначено частину 5 ст. 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", при цьому в повідомленні від 11.10.2023 №192 підставою вказано п.3 ч.1 цієї статті. 
Слід зазначити, що відповідно до п.3 ч.1 ст.11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: " 3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. "
Крім цього, в повідомленні вказано, що відповідач керувався "пп. "а" п.7.7 Правил".
Колегія суддів зазначає, що Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649.
Пунктом 7.1. Правил №649 передбачено, що рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
У відповідності до п.7.2 Правил №649 підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є: а)відомості, отримані безпосередньо територіальним органом ДМС щодо наявності підстав, зазначених у частині першій або п`ятій статті 12 Закону; б) особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту; в) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця або додаткового захисту; г) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.
Подання про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вноситься територіальним органом ДМС за власною ініціативою у випадку, якщо особа, яка визнана біженцем або якій надано додатковий захист, повідомила недостовірні відомості чи пред`явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (п. 7.3. Правил №649).
Пунктом 7.4. Правил №649 визначено, що у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань (додаток 30) та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації; б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту). Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання; в) готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу.
У поданні про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обов`язково зазначаються відомості щодо підстав для підготовки такого подання (особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, клопотання органу Служби безпеки України чи іншого органу державної влади, власна ініціатива територіального органу ДМС), а також викладаються обставини, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У поданні також викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття відповідного рішення. Подання уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС (особи, яка здійснювала розгляд отриманих матеріалів) затверджується керівником структурного підрозділу територіального органу ДМС, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців, осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
У цьому поданні обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та назви установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Подання повинно включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.
Згідно п. 7.6. Правил №649 під час розгляду подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який вніс подання; б) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, та необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.
Згідно пп. "а" п.7.7 Правил, за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає, зокрема, рішення: "а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту". 
Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що рішення про позбавлення особи статусу біженця може бути прийнято, якщо ця особа займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров?ю населення України, на підставі відповідного клопотання органу Служби безпеки України або іншого органу державної влади та на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів. Орган ДМС при прийнятті рішення повинен оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для особи. 
У постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 500/1254/23 Верховний Суд зазначив, що орган Державної міграційної служби при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.
В даному випадку всупереч вимогам Правил №649 у діях відповідачів не вбачається будь-якої перевірки інформації наданої ДБР або ж ознак її аналізу. 
До матеріалів справи не долучено жодних доказів на підтвердження того, що відповідачами проведено всебічне вивчення наведеної у поданні інформації; здійснено запити на додаткову інформацію в ініціатора подання та інших органах, про яких зазначено у поданні; отримано пояснення від іміграта тощо.
Водночас в оскаржуваному рішенні вказано, що ДМС, приймаючи рішення про позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця, керується тією інформацією, яка наявна у вказаному поданні ДБР.
На переконання колегії суддів викладені у поданні ДБР відомості не містять належно підтвердженої та конкретної інформації, яка б дозволяла відповідачу одразу прийняти спірне рішення про позбавлення статусу біженця.
Крім того в оскарженому рішенні зазначено про те, що листом Головного управління від 26.09.2023 №5100.5.1-11340/5100.5.1.1-23 ОСОБА_1 повідомлено про початок процедури припинення стосовно нього статусу біженця, а також роз`яснено щодо можливості брати участь у розгляді відповідних матеріалів шляхом надання пояснень та матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті рішення, передбаченого статтею 11 Закону. Однак, останній до Головного управління не з`явився, про причини неявки не повідомив. 
Вказаний лист датований 26.09.2023, однак відсутні докази його направлення, а 27.09.2023, тобто на наступний день, ГУДМС в Одеській області було затверджено подання про позбавлення позивача статусу біженця. 
Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідачем не було забезпечено передбачений порядок щодо можливості особою, відносно якої вирішується питання, брати участь у розгляді відповідних матеріалів шляхом надання пояснень та матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті рішення, передбаченого статтею 11 Закону.
Також суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що лист-повідомлення щодо проведення процедурних заходів датований 26.09.2023 та містить адресу позивача - АДРЕСА_2 , проте адреса реєстрації позивача - АДРЕСА_3 .
При цьому квитанція, яка міститься в матеріалах особової справи, не підтверджує відправлення листа-повідомлення позивачу щодо проведення процедурних заходів, оскільки ця квитанція про відправлення датована - 26.10.2023 (за адресою АДРЕСА_2 ), лист сформований 26.09.2023, спірне рішення про позбавлення статусу біженця прийнято - 05.10.2023.
Вказані обставини у сукупності свідчать про неповідомлення позивача про початок процедури припинення статусу біженця, що є суттєвим порушенням прав позивача бути обізнаним стосовно прийняття щодо нього оскаржуваного рішення. Судом враховуються наявні у матеріалах справи докази, які свідчать про те, що ОСОБА_1 протягом свого перебування в Україні систематично займався благодійною діяльністю, неодноразово допомагав і продовжує допомагати малозабезпеченим родинам, дитям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування. Після початку повномасштабного вторгнення російських окупантів на 30.06.2022 отримав посвідчення волонтера №0116 в Благодійній організації «Відродження України», де постійно долучався до допомоги Збройним Силам України.
Також в матеріалах справи наявні відповіді на адвокатські запити в яких було повідомлено, що кримінальні провадження, в яких містяться відомості про притягнення ОСОБА_1 , до кримінальної відповідальності як підозрюваного відсутні, а також що будь-які заяви, повідомлення щодо вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень зареєстрованими не значяться.
Вказане також підтверджується і витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» №ФОВА-002666394, відповідно до якого: «громадянин(ка) країни Російська Федерація ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець(ка) м. Стерлітамак, Російська Федерація на території України станом на 27.11.2024 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває».
Водночас колегія суддів вважає неогрунтованими посилання апелянтів на запровадження санкцій у відношенні позивача Указом Президента України від 30 грудня 2023 року №877/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 грудня 2023 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», оскільки такі факти не були покладенні в основу оскаржуваного рішення та виникли після прийняття ДМС оскаржуваного рішення, а тому не можуть бути належною підставою для визнання оскаржуваного рішення правомірним та таким, що відповідає положенням статті 2 Кодексу адміністративного судочинства.
З урахуванням наведеного вище у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення ДМС України про позбавлення статусу біженця ОСОБА_1 не відповідає вимогам, які висуваються до акту індивідуальної дії, як акта правозастосування, а саме: обґрунтованості та вмотивованості, та, як наслідок, підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню. 
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області та Державної міграційної служби України- залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Є.О.Сорочко

А.Ю. Коротких