ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/15073/18 Головуючий суддя І інстанції Рибальченко Л. М.
Провадження № 22-ц/818/859/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про спадкове право
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Харківської міської ради на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2025 року у справі №638/15073/18 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування,
В С Т А Н О В И В :
10 червня 2025 року до Шевченківського районного суду м.Харкова від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій він просить ухвалити додаткове рішення у справі № 638/15073/18 про стягнення з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 8 810,00 грн.

Заява обґрунтована тим, що рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 11 червня 2024 року набрало законної сили 04.06.2025 після розгляду справи Верховним Судом (постанова Верховного Суду від 04 червня 2025 року).
Однак при ухваленні судового рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 11 червня 2024 року не було вирішено питання про судові витрати, які позивач понесла при розгляді справи в суді першої інстанції, і які складаються із судового збору в сумі 8 810,00 грн за подання позовної заяви, сплаченого позивачем згідно з квитанцією №22235 від 16 жовтня 2018 року.
На думку заявника, відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України це є підставою для ухвалення додаткового рішення.
Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, всі судові витрати у цій справі, зокрема і щодо судового збору, покладаються на відповідача – Харківську міську раду.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Харкова від 19 серпня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.

Не погоджуючись зі вказаним додатковим рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення з Харківської міської ради судового збору у розмірі 8 810,00 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що додаткове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права.
Посилається на загальні правила розподілу судових витрат, які визначені ЦПК України.
Крім того, зазначає, що відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» при пред`явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки.
Наголошує, що Шевченківський районний суд м.Харкова не звернув увагу на висновок, що зазначений у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №659/226/19 на предмет відповідності зазначеним критеріям (ч.3 ст.141 ЦПК України), відповідно до якого суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
На думку апелянта, визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно, яке відкрилося після смерті спадкодавця на кв. АДРЕСА_1 , та на кв. АДРЕСА_2 , вважається правом спадкоємця на майно і витрати на оплату судового збору, відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 покладаються на позивача.
Також звертає увагу, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року у справі №638/15073/18 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом здійснено розподіл судових витрат, а саме стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 17 620,00 грн. Отже, судовий збір вже розподілено касаційним судом під час розгляду судової справи №638/15073/18.
Враховуючи вищевикладене, вказує, що оскаржуване додаткове рішення підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судового збору з Харківської міської ради.

У відзиві представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить відмовити у її задоволенні, а додаткове рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Вказує, що апелянтом не наведено жодної норми матеріального права, яку, на його думку, було порушено судом першої інстанції, у зв`язку з чим у цій частині твердження апелянта є необґрунтованими та безпідставними.
Зазначає, що у апеляційній скарзі наведено цілу низку норм процесуального права, однак не зазначено, яка з них була порушена судом першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення.
Зауважує, що апелянт посилається на пункт 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства про розгляді справ у суді першої інстанції». На думку апелянта, якщо судом першої інстанції право власності на спадкове майно визнано за позивачем ОСОБА_1 , то і витрати на оплату судового збору покладаються виключно на позивача. Однак, зазначене твердження є помилковим, а також штучно вирвано апелянтом із контексту п.12 зазначеної Постанови.
Вказує, що апелянт вважає, з огляду на те, що касаційним судом стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 17 620,00 грн, то суд першої інстанції взагалі не мав права ухвалювати додаткове рішення щодо розподілу судових витрат у цій справі, так як це питання вже було вирішено Верховним Судом. Однак, такі твердження є помилковими, оскільки Верховним Судом вирішено питання лише щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем під час касаційного провадження, і ніяким чином не стосувалося розподілу судових витрат позивача, понесених нею під час провадження в суді першої інстанції.
Робить висновок, що судом першої інстанції залишилося невирішеним питання про судові витрати в частині судового збору, які понесла позивач за подання позову.
Звертає увагу, що додаткове рішення приймалося судом виключно на підставі тих доказів, які містяться в матеріалах цієї справи, а саме квитанції про сплату судового збору №22235 від 16.10.2018.
За таких обставин, враховуючи те, що Верховний Суд залишив без змін рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 11.06.2024, вважає, що суд першої інстанції мав право ухвалити додаткове рішення щодо розподілу судового збору за подання позову навіть після касаційного перегляду основного рішення у разі подання позивачем відповідної заяви до закінчення строку на виконання судового рішення.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а додаткове рішення суду – без змін.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 8 810,00 грн, що підтверджується квитанцією №22235 від 16 жовтня 2018 року, а оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, та судом при ухваленні судового рішення не було вирішено питання щодо стягнення судових витрат, суд з урахуванням приписів ст.141 ЦПК України дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму сплаченого останньою судового збору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 11 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування задоволено.
Встановлено юридичний факт сумісного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , однією сім`єю понад п`ять років, починаючи з 2008 року, до моменту відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 44,6 кв.м, житловою площею 29,5 кв.м.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкової трансмісії після смерті ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,5 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м. (а.с.29-32 т.4). 

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 січня 2025 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. 
Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 11 червня 2024 року скасовано та ухвалено нове. 
В задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 13 215,00 грн (а.с.116-118 т.4).

Постановою Верховного Суду від 04 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Козуб О.І. задоволено.
Постанову Харківського апеляційного суду від 21 січня 2025 року скасовано, рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 11 червня 2024 року залишено в силі.
Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору за подання касаційної скарги, у розмірі 17 620,00 грн (а.с.161-169 т.4).

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єктів та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір – це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення судами окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За змістом частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд першої інстанції на підставі доказів, які були належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування судових витрат, понесених позивачем в частині задоволених позовних вимог за рахунок відповідача, оскільки вони документально підтверджені квитанцією №22235 від 16 жовтня 2018 року (а.с.1 т.1), а їхнє відшкодування відповідає правилам ч.1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі №642/4402/17 (провадження №61-45118св18).

Доводи апеляційної скарги з посиланням на необхідність покладення сплаченого судового збору на позивача на підставі пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» є безпідставними, оскільки відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, якою є Харківська міська рада, понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №462/6473/16-ц (провадження №14-400цс18) та у постанові від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18 (провадження №12-153гс19), зазначила, що процесуальні витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

Доводи апелянта, які полягають у тому, що судовий збір вже було розподілено касаційним судом під час розгляду судової справи №638/15073/18, не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом з огляду на наступне. Як доречно було зазначено представником позивача у відзиві, Верховним Судом було вирішено питання лише щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем під час касаційного провадження, і ніяким чином не стосувалося розподілу судових витрат позивача, понесених нею під час провадження в суді першої інстанції. Таким чином, зазначені доводи також є безпідставними та не заслуговують на увагу.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що апелянтом не доведена наявність підстав для висновку щодо необґрунтованості та незаконності додаткового рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 19 серпня 2025 року, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного додаткового рішення.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а додаткового рішення суду – без змін.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 19 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 26 лютого 2026 року.
Головуючий В.Б. Яцина

Судді  Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова.