П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/18126/25	

Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.
Дата і місце ухвалення: 21.11.2025р., м. Одеса 
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, –
В С Т А Н О В И В :

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати компенсації суми утриманого податку на доходи фізичних осіб з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №420/19134/24; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) компенсувати ОСОБА_1 суму податку з доходів фізичних осіб, яка утримана з суми, виплаченої йому грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №420/19134/24. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що положення пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України передбачають компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб лише щодо доходів, одержаних військовослужбовцями у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, у зв`язку з чим, на думку апелянта, підстав для виплати позивачу відповідної компенсації не було. 
Апелянт також вказує, що донараховані суми індексації грошового забезпечення та інші виплати, які були здійснені на виконання рішення суду, відповідно до положень Податкового кодексу України включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, а тому підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб на загальних підставах. 
Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до пункту 4 Порядку №44, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, виплата грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення, а відтак така компенсація може виплачуватися лише військовослужбовцям, які отримують грошове забезпечення під час проходження служби. 
У зв`язку з цим апелянт вважає, що позивач, будучи звільненим з військової служби та не отримуючи грошового забезпечення, не має права на виплату грошової компенсації суми податку на доходи фізичних осіб. 
Також апелянт посилається на правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої у випадку, якщо повний розрахунок з особою не проведено, вимоги щодо виплати відповідної компенсації можуть бути передчасними, оскільки обов`язок щодо компенсації виникає одночасно з виплатою грошового забезпечення. 
З огляду на викладене апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
ОСОБА_1 не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до 20 жовтня 2023 року, що підтверджується витягом із наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 20 жовтня 2023 року №587-ос, відповідно до якого позивача було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу.
Разом з тим, при звільненні позивача з військової служби з ним не було проведено повного розрахунку, зокрема не було нараховано та виплачено у належному розмірі одноразову грошову допомогу при звільненні, а також індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, який розглядався в межах справи №420/19134/24.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №420/19134/24, яке набрало законної сили, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України здійснити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, а також індексації грошового забезпечення, які не були виплачені під час проходження ним військової служби, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання зазначеного рішення суду відповідачем 28 березня 2025 року на банківський рахунок позивача було перераховано належні йому грошові кошти, а саме 53 174,47 грн індексації грошового забезпечення та 39 225,85 грн одноразової грошової допомоги при звільненні.
З метою отримання детального розрахунку сум грошового забезпечення, виплачених на виконання зазначеного рішення суду, у травні 2025 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із відповідним письмовим зверненням.
У відповідь на зазначене звернення 21 травня 2025 року відповідачем направлено позивачу довідку-розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні, з якої вбачається, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №420/19134/24 позивачу було нараховано до виплати одноразову грошову допомогу при звільненні, однак із зазначеної суми було утримано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 9 181,37 грн.
Крім того, 21 травня 2025 року відповідачем направлено позивачу довідку-розрахунок щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до якої на виконання вказаного судового рішення позивачу було нараховано індексацію грошового забезпечення, однак із зазначеної суми також було утримано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 11 875,81 грн.
Таким чином, із сум грошового забезпечення, виплачених позивачу на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №420/19134/24, відповідачем було утримано податок на доходи фізичних осіб, що, на думку позивача, є протиправним, оскільки відповідно до вимог законодавства такі суми підлягають компенсації.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, утриманих із сум грошового забезпечення, виплачених на виконання рішення суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом з метою захисту своїх прав та законних інтересів.
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, а також Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, підлягають компенсації за рахунок коштів, які є джерелом виплати такого грошового забезпечення, а тому відповідач, здійснюючи виплату позивачу грошового забезпечення на виконання рішення суду, був зобов`язаний одночасно здійснити компенсацію утриманого податку на доходи фізичних осіб, у зв`язку з чим утримання такого податку без виплати відповідної компенсації є протиправним.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту та гарантує військовослужбовцям і членам їх сімей належний рівень соціального забезпечення, є Закон України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Частинами першою-третьою статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
За положеннями ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація), визначено Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44 (далі - Порядок №44).
За правилами пунктів 2, 3 Порядку №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Податковим кодексом України.
Пунктами 4, 5 Порядку №44 передбачено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Разом з цим, п.168.5 ст.168 ПК України передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
У постанові від 27 липня 2023 року у справі № 380/813/22, Верховний Суд вказував на те, що аналіз наведених пунктів 2-3 Порядку №44 дає підстави для висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Верховний Суд у постанові від 26 березня 2020 року в справі №813/189/18 (№К/9901/53267/18) зазначив, що компенсація податку з доходів фізичних осіб відноситься до компенсаційних платежів і має характер окремих гарантій держави щодо соціального захисту громадян, зокрема, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.
Враховуючи зазначені положення чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що здійснюючи розрахунки з позивачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №420/19134/24, відповідач повинен був нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за суму податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення.
При цьому факт того, що на момент проведення розрахунку позивач уже був звільнений з військової служби, не впливає на його право на отримання відповідної компенсації, оскільки спірні виплати є складовими грошового забезпечення, право на яке виникло у період проходження служби.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що позивач не звертався до відповідача із заявою про здійснення компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44, що були відраховані на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №420/19134/24, оскільки такі дії військова частина НОМЕР_1 зобов`язана була вчинити незалежно від звернення щодо цього військовослужбовця відповідно до положень Порядку №44.
Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апелянта про передчасність заявлених позовних вимог з посиланням на правову позицію Верховного Суду щодо того, що обов`язок з виплати компенсації сум податку на доходи фізичних осіб виникає одночасно з виплатою грошового забезпечення. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідач на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №420/19134/24 фактично здійснив виплату позивачу належних сум грошового забезпечення, при цьому із зазначених сум було утримано податок на доходи фізичних осіб. Водночас компенсацію сум такого податку відповідачем не виплачено. За таких обставин право позивача на отримання відповідної компенсації вже виникло, а тому вимоги про її виплату не можуть вважатися передчасними.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про задоволення позову, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук