ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року	Львів	Справа № 500/3150/25 пров. № А/857/30611/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді: Глушка І.В.,
суддів: Обрізка І.М., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2025 року, ухвалене суддею Грицюком Р.П. у м. Тернополі у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 500/3150/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними дій, зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

26 травня 2025 року позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, у якому просила:
-визнати протиправною відмову у перерахунку пенсії та не зарахування до пільгового розрахунку стажу роботи за періоди з 15.11.1986 по 20.03.1988, з 03.10.2005 по 01.12.2015, 
- зобов`язати зарахувати до стажу періоди її роботи з 15.11.1986 по 20.03.1988, з 03.10.2005 по 01.12.2015 в протитуберкульозних, інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я на пільгових умовах, а саме вказаний стаж роботи обчислювати у подвійному розмірі та здійснити перерахунок пенсії з урахуванням всіх періодів роботи на пільгових умовах в подвійному розмірі відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_1 (з 13.08.1979 по 11.08.1981, з 21.03.1983 по 15.03.1989, з 16.03.1989 по 01.12.1990, з 03.10.2005 по 01.12.2015), прийнявши відповідне рішення.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, оформлену листом №2936-2824/Д-02/8-1900/25 від 22.04.2025, у зарахуванні у кратному обчислені до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 15.11.1986 по 20.03.1988, з 03.10.2005 по 01.12.2015.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити з 07.04.2025 перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії із зарахуванням відповідно до статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” до її страхового стажу у подвійному розмірі періодів роботи з 15.11.1986 по 20.03.1988, з 03.10.2005 по 30.11.2015.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Здійснено розподіл понесених позивачем витрат на сплату судового збору (605,60 грн) та на професійну правничу допомогу (2000 грн).
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що поза увагою суду залишились обставини, що згідно записів трудової книжки періоди роботи позивача з 13.08.1979 по 11.08.1981, з 21.03.1983 по 14.11.1986, з 21.03.1988 по 16.03.1989 та з 17.03.1989 по 01.12.1990 на посаді медичної сестри туберкульозного та інфекційного відділень були зараховані до страхового стажу в кратному обчисленні (страховий стаж становить 58 років 06 місяців 06 днів – враховано по 31.01.2024). Водночас, покликаючись на ч.4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зазначає, що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 01 січня 2004 застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років, а при нарахуванні пенсії за віком за кожен повний рік роботи до страхового стажу зараховується в одинарному розмірі. Таким чином судом неправомірно зобов`язано пенсійний орган здійснити позивачу з 07.04.2025 перерахунок та виплату пенсії із зарахуванням відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до її страхового стажу спірні періоди з 15.11.1986 по 20.03.1988, з 03.10.2005 по 30.11.2015 у подвійному розмірі.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області як отримувач пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
При призначенні позивачу пенсії відповідач не зарахував спірні періоди роботи, починаючи з 15.11.1986 по 20.03.1988, коли позивач працювала у комунальному некомерційному підприємстві “Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги” на посаді сестри медичної дитячого інфекційного відділення, з 03.10.2005 по 30.11.2015 у комунальному некомерційному підприємстві “Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня” на посаді сестри медичної по догляду за важкохворими інфекційного відділення у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
07.04.2025 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ПФУ в Тернопільській області із заявою про перерахунок пенсії, в якій просила перерахувати розмір пенсії та дорахувати стаж з 15.11.1986 по 20.03.1988 за час роботи у комунальному некомерційному підприємстві “Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги” і з 03.10.2005 по 30.11.2015 за період роботи у комунальному некомерційному підприємстві “Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня” у подвійному розмірі, відповідно до ст. 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
До заяви позивач долучила довідку комунального некомерційного підприємства “Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги” від 15.05.2025 №1089 в підтвердження того, що ОСОБА_1 працювала у період з 01.04.1983 переведена на основну посаду сестри медичної дитячого інфекційного відділення згідно наказу №59-к від 08.04.1983, а 15.03.1989 звільнена по переводу в міську дитячу лікарню за ст. 36 п. 5 КЗпП УРСР (наказ №40-к від 15.03.1989), що дає їй право на врахування такого стажу у подвійному розмірі у відповідності до статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” .
Також в матеріалах справи наявна довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №131 від 20.05.2025 про те, що позивач працювала повний робочий день в комунальному некомерційному підприємстві “Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня” з 03.10.2005 по 30.11.2015 за посадою сестри медичної по догляду за важкохворими інфекційного відділення, що передбачена Списком №2 розділ XIX 2260000а-17546/КП 3231 “охорони здоров`я”, (постанова КМУ №36 від 16.01.2003).
За результатом розгляду заяви позивача від 07.04.2025 Головне управління Пенсійного фонду в Тернопільській області підготувало лист від 22.04.2025 №2936-2824/Д-02/8-1900/25 про відмову у перерахунку пенсії позивачу із зарахуванням до стажу періоду її роботи з 15.11.1986 по 20.03.1988, з 03.10.2005 по 30.11.2015 в подвійному розмірі, оскільки пільгове обчислення страхового стажу застосовується відповідно до частини 4 статті 24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років та при нарахуванні пенсії за віком, за кожен повний рік роботи до страхового стажу зараховується в одинарному розмірі.
Також відповідач повідомляє, що за результатами розгляду документів пенсійної справи, до страхового стажу враховано всі періоди роботи позивача, згідно записів трудової книжки, додатково долучених документів та за даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідно до сплачених страхових внесків.
Згідно записів трудової книжки, до страхового стажу зараховано в кратному обчисленні періоди роботи позивача з 13.08.1979 по 11.08.1981, з 21.03.1983 по 14.11.1986, з 21.03.1988 по 16.03.1989 та з 17.03.1989 по 01.12.1990, на посаді медичної сестри туберкульозного та інфекційного відділень.
Проте, не враховано періоди роботи позивача з 15.11.1986 по 20.03.1988, з 03.10.2005 по 30.11.2015 без зазначенням причин не врахування даних періодів в кратному обчисленні.
Вважаючи такі дії відповідача щодо незарахування до страхового стажу в подвійному розмірі спірного періоду роботи в туберкульозному та інфекційному закладаї охорони здоров`я протиправними, позивач звернулась до суду за захистом порушеного права на належне пенсійне забезпечення.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Вимогами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, регламентуються Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Відповідно до ч. 1 ст. 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-VI від 28.12.2007 року (далі - Закон № 1058) право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах встановлені ст.60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII).
Як передбачено ст. 60 Закону № 1788-XII, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Як правильно встановлено судом першої інстанції із змісту записів трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 29.07.1976:
- 01.04.1983 зарахована на постійно палатною медсестрою дитяче інфекційне відділення (запис №11);
- 15.03.1989 звільнена і переведена за згодою в дитячу міську лікарню в зв`язку з реорганізацією міської лікарні №1, ст. 36 п. 5 КЗоТ УССР (запис №12);
- 16.08.1999 розпорядженням міського голови м. Тернополя назва лікарні перейменовано на Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня (запис №16);
- 03.10.2005 переведена на посаду медсестри по догляду за важкохворими інфекційного відділення (запис №15);
- 01.12.2015 переведена на посаду палатної сестри медичної гематологічного відділення (запис №18)
- 28.07.2017 Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня перейменована на Комунальне некомерційне підприємство “Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня” (запис №17).
Довідкою комунального некомерційного підприємства “Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги” від 15.05.2025 №1089 підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно працювала у період з 01.04.1983 і переведена на основну посаду сестри медичної дитячого інфекційного відділення з 01.04.1983 згідно наказу №59-к від 08.04.1983, а 15.03.1989 звільнена по переводу в міську дитячу лікарню за ст. 36 п. 5 КЗпП УРСР (наказ №40-к від 15.03.1989), що дає їй право на врахування такого стажу у відповідності до статті 60 Закону України “про пенсійне забезпечення” у подвійному розмірі.
Також відповідно до довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №131 від 20.05.2025 зазначено про те, що позивач працювала повний робочий день в Комунальному некомерційному підприємстві “Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня” у період з 03.10.2005 по 30.11.2015 (постанова КМУ №36 від 16.01.2003) за посадою сестри медичної по догляду за важкохворими інфекційного відділення, що передбачена Списком №2 розділ XIX 2260000а-17546/КП 3231 “охорони здоров`я”.
Відповідно до пункту 16 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Щодо покликань скаржника на відсутність підстав для зарахування до страхового стажу у подвійному розмірі періоду роботи позивача після 01.01.2004, суд апеляційної інстанції зазначає, що вимогами пункту 4 статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше. Крім того, редакція статті 60 Закону №1788-XII є чинною на теперішній час, а стаття 24 Закону №1058-IV не скасовує статтю 60 Закону №1788-XII та не зупиняє її дію.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №689/872/17 та від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17.
У постанові від 03.11.2021 у справі №360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом №1058 та Законом №1788 вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон №1788 був прийнятий раніше за Закон №1058.
Відповідно, стаж роботи позивача з 15.11.1986 по 20.03.1988, з 03.10.2005 по 30.11.2015 повинен зараховуватися у подвійному розмірі.
Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо зарахування періодів роботи позивача з 13.08.1979 по 11.08.1981, з 21.03.1983 по 15.03.1989, 16.03.1989 по 01.12.1990 судом першої інстанції враховано доводи пенсійного органу, що такі періоди зараховані до стажу позивача у кратному розмірі.
Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення пенсійного органу про відмову у перерахунку пенсії позивача на заявлених умовах не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст. 2 КАС України, що має наслідком його скасування як протиправного.
Так, питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях Верховного Суду і згідно усталеної судової практики випливає, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
“Ефективний засіб правового захисту” у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі № 826/14016/16 СМ, від 11.02.2019р. у справі № 2а-204/12).
Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що належним способом відновлення права позивача є визначення Головному управлінню Пенсійного фонду України в Тернопільській області зобов`язання вчинити кореспондуючі праву позивача на належне пенсійне забезпеченя дії.
Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2025 року у справі № 500/3150/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк