ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

31 березня 2026 року	Справа №160/6524/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну №160/6524/26 за позовною заявою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 57, к. 301, код ЄДРПОУ: 26239738) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (49027, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 56, код ЄДРПОУ: 43315529) про визнання протиправною та скасування постанови, -
ВСТАНОВИВ:
17 березня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі – позивач) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – відповідач), що надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору у розмірі 34 588,00 грн. у виконавчому провадження ВП №80487981 від 13.03.2026 року.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність постанови відповідача, яка є предметом оскарження. Так, 13.03.2026 року відповідачем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 34588,00 грн. Водночас, частинами п`ятою та дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII визначений вичерпний перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується. Отже, обов`язок державного виконавця відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII при відкритті виконавчого провадження вирішити питання про стягнення виконавчого збору кореспондується з його обов`язком встановити чи примусове виконання передбачає справляння виконавчого збору і врахувати визначені законом випадки, коли виконавчий збір не стягується. Оскільки у головного розпорядника бюджетних коштів ДСА України наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів»), виконання судових рішень на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя здійснюється саме з цієї бюджетної програми. Вказане виключення з загального правила про стягнення виконавчого збору передбачене п. 3 ч. 5 ст. 27 Закону №1404-VIII, однак відповідач вказаного не врахував, чим порушив права позивача. 
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/6524/26 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судовому засіданні на 31 березня 2026 року.
27 березня 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що посилання позивача на пункт 3 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII як на підставу для скасування постанови про виконавчий збір є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами у межах цієї справи. Зміст пункту 3 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII пов`язує незастосування виконавчого збору саме з випадком, коли виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Водночас спірний виконавчий документ №160/34730/24 не містить визначеної до стягнення конкретної суми, а зобов`язує боржника вчинити дії провести нарахування та здійснити виплату суддівської винагороди у визначений судом спосіб. За таких умов ключовим для оцінки підставності посилань Позивача с наявність документально підтверджених обставин, що саме у межах даного виконавчого провадження виконання рішення фактично здійснюється у спеціальній процедурі та за рахунок відповідної бюджетної програми, однак такі обставини самі по собі твердженнями Позивача не доводяться і не спростовують імперативного припису частини четвертої статті 27 Закону №1404-VIII щодо винесення постанови про виконавчий збір одночасно з відкриттям виконавчого провадження.
Також відповідач просив розглянути справу без його участі.
До відзиву долучені матеріали виконавчого провадження. 
30 березня 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача поштовим зв`язком надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Цей відзив повторює раніше поданий відзив в повному обсязі. 
31 березня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву про розгляд справи без участі позивача, яка надійшла від нього в підсистемі «Електронний Суд».
В судове засідання, призначене на 31 березня 2026 року, сторони не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. 
Згідно ч. 3 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України, справа розглянута в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 року у справі №160/34730/24: 
- зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 за період часу з 01 серпня 2024 року по грудень 2024 року на підставі частин 2, 3, 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2024 року складає 3028,00 грн., з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,2; надбавки за вислугу років у розмірі 70% від посадового окладу, надбавки за доступ до державної таємниці у розмірі 10 % від посадового окладу, матеріальної допомоги, відпускних, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;
- зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області для проведення виплати судді Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 серпня 2024 року по грудень 2024 року.
Судове рішення набрало законної сили 24.03.2025 року. 
02 липня 2025 року видано виконавчий лист. 
11 березня 2026 року стягувач пред`явив виконавчий лист до примусового виконання відповідачу. 
Постановою відповідача від 13.03.2026 року відкрито виконавче провадження №80487981. 
Постановою відповідача від 13.03.2026 року стягнуто з позивача виконавчий збір у розмірі 34588,00 грн. 
Вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі – Закон №1404-VIII).
Згідно ч. 1, 3 ст. 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Пунктом 3 ч. 5 ст. 27 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом №1404-VIII, та особливості їх виконання встановлює Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року №4901-VI (далі – Закон №4901-VI).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.
Застосовуючи вищевикладені нормативні положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
У головного розпорядника бюджетних коштів – Державної судової адміністрації України наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів»), що підтверджується паспортами бюджетної програми на 2023-2025 роки, копії яких надано позивачем. 
Отже, в силу прямої вказівки п. 3 ч. 5 ст. 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір стягненню не підлягав. 
Правильність вказаного висновку саме для спірних правовідносин за участю цих же сторін підтверджена у постановах Третього апеляційного адміністративного суду від 29.12.2025 року у справі №160/28268/25 та від 24.11.2025 року у справі №320/20929/25. 
Тотожне правозастосування здійснене:
- Восьмим апеляційним адміністративним судом у постановах від 14.01.2026 року у справі №380/9886/25, 
- Сьомим апеляційним адміністративним судом у постановах від 02.04.2025 року у справі №240/22377/24, від 21.05.2025 року у справі №240/5941/25, від 09.06.2025 року у справі №240/20112/24, від 11.07.2025 року у справі №240/6903/25;
- Шостим апеляційним адміністративним судом у постановах від 20.10.2025 року у справі №320/24126/25, 
- П`ятим апеляційним адміністративним судом у постановах від 20.11.2025 року у справі №420/24488/25, від 26.08.2025 року у справі №420/16256/25;
- Другим апеляційним адміністративним судом у постановах від 14.01.2026 року у справі №480/6401/25, від 30.09.2025 року у справі №480/4781/25, від 30.09.2025 року у справі №480/5093/25.
Окремо суд зауважує, що законодавча пільга передбачена для випадків, визначених шляхом словосполучення «виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою». Тобто, юридичне значення має лише і виключно те, звідки відповідач повинен брати кошти для виконання рішення суду, а не обраний судом спосіб захисту права (стягнення чи зобов`язання вчинити певні дії). Оскільки як для випадків стягнення коштів, так і для випадків виконання накладеного судом зобов`язання щодо виплати коштів, використання будь-яких коштів всупереч або без бюджетного призначення є порушенням законодавства. 
В даному випадку відповідача зобов`язано виплатити кошти. Для таких виплат прямо передбачено окрему бюджетну програму. Отже, виконання рішення суду здійснюється саме «за бюджетною програмою». Відповідно, виконавчий збір не підлягає сплаті в силу прямої вказівки законодавця. 
Докази наявності у позивача можливості здійснити виконання рішення суду за рахунок будь-яких інших коштів в матеріалах справи відсутні, існування таких можливостей не встановлено і судом. 
Щодо згадки постанови Верховного Суду у справі №340/1916/20 слід зазначити, що це питання розглядалося в т.ч. Другим апеляційним адміністративним судом у постанові від 14.10.2025 року у справі №480/5468/25, в якій вказано: 
«Спір у справі № 340/1916/20 розглядався спір між фізичною особою та Кропивницького апеляційного суду, за участі третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Державної судової адміністрації України, про визнання протиправним та скасування наказу про обмеження нарахування та виплати суддівської винагороди в частині, а також зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито.
Тобто вказане рішення жодним чином не стосувалося питань виконання судового рішення та взагалі не містить взагалі посилань на приписи Закону №1404-VІІІ, а тому посилання на нього не має жодного значення».
В іншій постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2025 року у справі №480/4065/25 вказано: 
«Висновки Верховного Суду про те, що вимоги про «стягнення» заборгованості з виплати суддівської винагороди та «зобов`язання нарахувати та виплатити» суддівську винагороду є двома різними способами захисту порушеного права (що, окрім іншого, передбачає відмінний механізм їх виконання/реалізації), були викладені з позиції можливості обрати адміністративним судом найбільш ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, однак, зазначена постанова Верховного Суду жодним чином не стосувалася вирішення питань порядку виконання судового рішення та взагалі не містить посилань на приписи Закону № 1404-VІІІ, а отже і висновки, викладені судом касаційної інстанції у постанові від 03.03.2021 по справі № 340/1916/20, не є релевантними спірним правовідносинам».
Як наслідок, такі посилання є нерелевантними.
Сам відповідач також зазначав, що ключовим для оцінки підставності посилань Позивача с наявність документально підтверджених обставин, що саме у межах даного виконавчого провадження виконання рішення фактично здійснюється у спеціальній процедурі та за рахунок відповідної бюджетної програми, однак такі обставини самі по собі твердженнями Позивача не доводяться.
Водночас, згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.07.2023 року у справі №813/2901/18.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21.
У спорах правомірності рішень чи діянь тягар доказування покладається саме на суб`єкта владних повноважень, а не на позивача.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2023 року у справі №809/1879/16, 29.03.2023 року у справі №620/19132/21.
На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21.
Отже, саме відповідач мав довести, що для позивача не підлягають застосуванню норми-пільги щодо сплати виконавчого збору, в т.ч. спростувавши його конкретні та однозначні посилання на наявність окремої бюджетної програми. 
Більш того, суд звертає увагу на те, що спірні правовідносини існують між сторонами на протязі років, в т.ч. відповідні спори за участю цих сторін вже неодноразово вирішені судами. В ході такого судового розгляду підтверджено як факт наявності такої окремої бюджетної програми (яка стосується позивача як органу в цілому, а не виконання певного конкретного рішення), так і наявність в зв`язку з цим для позивача підстави для звільнення від сплати судового збору. 
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню. 
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Положення ч. 2 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України на даний спір не поширюються, оскільки стосуються суб`єкта владних повноважень. Ця категорія має нормативне визначення у п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України та містить функціональний критерій - при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства. 
Таким чином, відшкодуванню не підлягають не «витрати будь-якого органу державної влади», а витрати такого суб`єкта лише якщо йдеться про реалізацію ним своїх публічно-владних управлінських функцій.
В спірних правовідносинах позивач не реалізовував жодної владної функції, оскільки спірна постанова прийнята щодо нього як боржника у виконавчому провадженні, безвідносно до його статусу як органу державної влади (боржником у виконавчому провадженні можуть бути й інші суб`єкти, в т.ч. приватного права). Спірні правовідносини також передбачають, що тотожний позов могло б подати і, наприклад, державне підприємство, щодо якого могли виникнути аналогічні фактичні обставини. 
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 2662,40 грн, що підтверджується платіжним документом від 16.03.2026 року. Відповідно до положень ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 262, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позов Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 57, к. 301, код ЄДРПОУ: 26239738) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (49027, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 56, код ЄДРПОУ: 43315529) про визнання протиправною та скасування постанови – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 13.03.2026 року в рамках виконавчого провадження №80487981.
Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (49027, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 56, код ЄДРПОУ: 43315529) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 57, к. 301, код ЄДРПОУ: 26239738) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2662,40 гривень (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 копійок).
Рішення суду набирає законної сили та може бути оскаржене відповідно до положень статей 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко