Номер провадження: 22-ц/813/2731/26 
Справа № 495/7268/25
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 листопада 2025 року, постановленого під головуванням судді Шевчук Ю.В., повний текст рішення складений 05 листопада 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
в с т а н о в и в:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 587 471 грн. 20 коп.
В обґрунтування позову позивач зазначав, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 травня 2024 року, справа №495/14281/23 за позовом ОСОБА_1 до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, скасовано наказ начальника Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області №249 від 25.09.2023 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області та ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області. Постановою Одеського апеляційного суду від 01.07.2025 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 травня 2024 року залишено без змін. Під час розгляду справи про скасування наказу про звільнення, поновлення позивача ОСОБА_1 на роботі, судом не вирішувалося питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Враховуючи те, що судами встановлено порушення трудових прав позивача та скасовано наказ начальника Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області №249 від 25.09.2023 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області та поновлено на посаді начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області, позивач ОСОБА_1 має право на стягнення з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонпого суду Одеської області від 09 травня 2024 року №495/14281/23 в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 не було допущено до негайного виконання. У зв`язку із чим, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 25.09.2023 року (день звільнення) по 01.07.2025 року (день набрання рішенням суду першої інстанції законної сили та день, а отже день, з якого позивач має бути поновленим на роботі).
Період з 25.09.2023 року по 01.07.2025 року включно містить 646 календарних днів. Робочі дні (для обчислення середнього заробітку - згідно з п.8 Порядку №100) 446 днів. Згідно з довідкою (липень - серпень 2023) разом 57956,85 грн. за 44 робочі дні. Середньоденний заробіток: 57956,85 / 44 = 1317,20 грн., остаточний розрахунок: 1317,20 * 446 = 587 471,20 грн. (сума до стягнення).
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.
Стягнуто з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.09.2023 року по 01.07.2025 року у розмірі 586 154 грн.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погодившись з рішенням суду, аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та застосування положення частини першої статті 233 КЗпП України не застосовується тримісячний строк звернення до суду, оскільки позивач звернувся до суду з попуском строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області Дмитрієвої Г.А., адвоката Мартишко А.С., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Аварійно-рятувальним загоном спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області, обіймаючи посаду начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області.
Наказом начальника Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області №249 від 25.09.2023 року, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату) ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області.
29.12.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області про скасування наказу начальника Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області №249 від 25.09.2023 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області та поновлення на посаді начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.05.2024 року, справа №495/14281/23 позов ОСОБА_1 до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі був задоволений.
Наказ начальника Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області №249 від 25.09.2023 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області – скасовано та вирішено ОСОБА_1 поновити на посаді начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області.
Постановою Одеського апеляційного суду від 01.07.2025 року апеляційна скарга Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області залишена без задоволення. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.05.2024 року залишено без змін.
За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Після ухвалення вищевказаного рішення та скасування наказу начальника Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області №249 від 25.09.2023 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.05.2024 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області не було виконано, тобто не було допущено до негайного виконання.
Отже, позивача ОСОБА_1 не було поновлено на роботі, не зважаючи на прийняте судом рішення, тобто позивач і надалі позбавлений права виконувати трудові функції, з незалежних від нього причин. При цьому, суд зауважив, що наявність відкритого апеляційного оскарження само по собі не звільняло відповідача від виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.05.2024 року в частині негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника водолазно-рятувального відділення водолазно-рятувальної групи (смт. Затока Білгород-Дністровського району) водолазно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області. 
Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника, у даному випадку протиправне звільнення з посади, до моменту поновлення таких прав, тобто до відновлення трудового договору.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення за період з 26.09.2023 року по 01.07.2025 року.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування (частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, про що зазначено в частині другій статті 18 ЦПК України.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових сторів» роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
За змістом статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною сьомою цієї статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Таким чином, негайне виконання судового рішення про поновлення на роботі полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.
Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.
Відповідно до ст. 68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Судом встановлено, що оскільки, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.05.2024 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді не було допущено до негайного виконання, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 вересня 2023 року (день звільнення) по 01 липня 2025 року (день набрання рішення суду першої інстанції законної сили, а отже день, з якого позивач мав би бути поновленим на роботі), що становить 587 471,20 грн.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Сплата коштів за вимушений прогул є гарантією особи та виконує компенсаторну функцію у відносинах незаконного її звільнення, впливає на відносини соціального захисту, право на що визначено ст. 46 Конституції України. Здійснити нарахування у таких правовідносинах самостійно без отримання судового рішення щодо такого питання роботодавцю не заборонено.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону №108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону №108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
У статті 12 Закону №108/95-ВР закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі №1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 223 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 року №137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону №108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.
Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону №108/95-ВР та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону №108/95-ВР.
В разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає всі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, зокрема й за час вимушеного прогулу, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат, а тому до спірних правовідносин (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) не застосовуються положення частини першої статті 233 КЗпП України в частині визначення строку звернення до суду.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.
Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року №5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713 (далі - Інструкція №114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника.
У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
В Інструкції № 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці.
Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.
Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.
Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, оскільки є заробітною платою.
Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.
Таким чином, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі та середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо по своїй суті є заробітною платою.
Суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки ОСОБА_1 було незаконно звільнено 25.09.2023 року у зв`язку з чим він поновлений на займаній посаді відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.05.2024 року (яке не було допущено до негайного виконання) та яке постановою Одеського апеляційного суду від 01.07.2025 року залишено без змін, суд дійшов вірного висновку, що період вимушеного прогулу є період часу з 26.09.2023 року (так як день звільнення є останнім робочим днем) до 01.07.2025 року.
Позивачем ОСОБА_1 надано розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вищевказаний період, який складено у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
Двома повністю відпрацьованими місяцями роботи позивача ОСОБА_1 перед звільненням - липень 2023 року (в якому був 21 робочий день) та серпень 2023 року (в якому було 23 робочих дні).
З довідки про доходи № 174 від 09.09.2025 року вбачається, що за липень 2023 року нарахована заробітна плата ОСОБА_1 становила 27 905,15 грн., за серпень 2023 року - 30 051,70 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить (27 905,15 грн. + 30 051,70 грн.) : 44 робочих дні = 1 317,20 грн.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 26 вересня 2023 року по 01 липня 2025 року включно становить 586 154 грн. (1 317,20 грн. х 445 робочих днів).
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.09.2023 року по 01.07.2025 року у розмірі 586 154 грн.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області про те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та застосування положення частини першої статті 233 КЗпП України не застосовується тримісячний строк звернення до суду, оскільки позивач звернувся до суду з попуском строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, колегія суддів залишає без задоволення, з наступних підстав.
Так, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.
Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.
Проте, частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 року.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 листопада 2025 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 05 березня 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда