Справа № 344/15607/24 
Провадження № 2/344/324/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої – судді Польської М.В.,
секретаря Соляник Т.І.,
за участі:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог Орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком, - 
В С Т А Н О В И В: 
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , у серпні 2024 року звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог Орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 ; встановлення юридичного факту, що позивач самостійно виховує та утримує свою дочку.
Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що з 07.02.2009 року сторони перебували у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_5 . За рішенням суду від 18.07.2022 року шлюб між сторонами розірвано. З початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, відповідач до червня 2022 року перебувала з дочкою у Польщі, позивач забезпечував дитину матеріально. Після повернення дочка фактично проживає з батьком, часто хворіє і саме позивач піклується про стан дитини та її лікування, дбає про освіту, позашкільні заняття, бере активну участь у житті доньки. За наведених обставин просить позов задовольнити.
Ухвалою суду від 29.08.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою суду від 04 квітня 2023 замінено третю особу з Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.
02.12.2024 року від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких вимоги позову повністю заперечуються. Під час перебування за межами країни, всі витрати щодо житла несла відповідач, а перераховані батьком коштів на дитину не вистачало. Після повернення в Україну, відповідач працевлаштувалась та у зв`язку з роботою мала виїзди за межі міста, а оскільки батько працює вдома, то домовилися, що дочка проживатиме з ним з понеділка по четвер, інші дні з мамою. Влітку 2023 року дочка повідомила мамі, що тато проживає з іншою жінкою. З осені 2023 року у дочки розвинулась алергія, і як з`ясувалось, на котячу шерсть (тварина проживала вже понад 13 років з ними), а також з постійним відключенням світла у відповідача (позивача квартира не відключалась), тому дочка й надалі проживала з батьком, а також бачилась та проживала і з мамою. З осені 2024 року батько почав налаштовувати дочку та не пускати, у зв`язку з чим звернулась 11.11.2024р. до ООП про забезпечення спілкування з дочкою, відповідач має намір щоб дитина проживала з нею, за бажанням дівчинки. Просив стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 10000грн.
Ухвалою суду від 30.04.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
20.10.2025 року позивач залишив без розгляду вимогу позову про встановлення юридичного факту, що позивач самостійно виховує та утримує свою дочку, дану відмову прийнято судом про що постановлена ухвала 20.10.2025 року та продовжено розгляд іншої вимоги.
27.11.2025 року представник відповідача подав додаткові письмові пояснення.
Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.
Відповідач та представник проти вимог заперечили, оскільки між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини, батьки мали домовленість щодо цього, яку порушує саме позивач.
Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у судовому засіданні зазначила, що комісією із захисту прав дитини було рекомендовано виконавчому комітету Івано-Франківської міської ради відмовити у наданні висновку про визначення місця проживання дитини з батьком, у зв`язку з відсутністю спору між батьками і є наявне рішення від 28.03.2026 року про відмову.
Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.
07.02.2009 року сторони зареєстрували шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилась дочка ОСОБА_5 , що посвідчується копією свідоцтва про народження. 
За рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.07.2022 року шлюб між сторонами розірвано. Ініціатором розірвання шлюбу був ОСОБА_1 , питання місця проживання дитини він не ставив перед судом, оскільки, як пояснила сторона позивача, існувала домовленість щодо дитини між ними.
Згідно положень ч.2,3,6 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Аналогічно, відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Отже, місце проживання дитини у віці від 10 до 14 років визначається саме за спільною згодою батьків, а також самої дитини.
Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
За ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (12 років на час ухвалення рішення) та згоди обох батьків щодо цього, судом встановлено таке. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги сторона позивача доводила, що з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, відповідач до червня 2022 року перебувала з дочкою у Польщі, позивач забезпечував з січня по травень 2022 року дитину матеріально (на суму 45 900 грн.). Це визнає і сторона відповідача, однак вказує на те, що фінансова забезпеченість лягла на обох з батьків стосовно доньки та її потреб, а також витрати матері на житло. Повернулась відповідач з донькою у червні 2022 року і це також підтверджується сторонами.
Дитина була зареєстрована у житловому будинку за місцем реєстрації батька ОСОБА_1 (житло батьків позивача) ще з 17.02.2020 року, що підтверджується довідкою ЦНАПу від 19.07.2024 року. На разі позивач проживає вже довший час по іншій адресі – квартирі.
Після повернення, як пояснював позивач та його представник, дочка фактично проживає з батьком, часто хворіє і саме позивач піклується про стан дитини та її лікування (приватна дитяча поліклініка №1, центр сучасної офтальмології, медична студія ОСОБА_6 ), дбає про освіту (дівчинка навчається в ліцеї №11), забезпечує позашкільні заняття (школа комп`ютерної майстерності), він бере активну участь у житті доньки, що підтверджується наданими ним до позову доказами.
Заперечуючи позовні вимоги сторона відповідача доводила, що спір щодо місця проживання відсутній та створено такий штучно, бо позивач повідомляє дитину про ризик військового призову та мобілізації на час воєнного стану. Так, після повернення у червні 2022 року відповідача з донькою в Україну, вона 19 червня одразу працевлаштувалась, однак у зв`язку з характером роботи мала часто виїзди за межі міста, а оскільки батько дитини працює вдома (ІТ технології), то домовилися, що дочка проживатиме з ним з понеділка по четвер, інші дні з мамою. З осені 2022 року у дочки розвинулась алергія, і як з`ясувалось, на котячу шерсть (тварина проживала вже понад 13 років з ними), а також з постійним відключенням світла у будинку відповідача (натомість позивача квартира не відключалась), тому дочка й надалі проживала з батьком, а також бачилась та проживала і з мамою. Відповідач забезпечувала з народження доньки її лікування, уклала декларацію з лікарем щодо дитини, про що свідчить долучена декларація від 27.06.2018 року, за заявою матері дитина була прийнята в ліцей №11, влаштувала дитину на заняття з хореографії та вокалу, водила до стоматолога доньку у 2021 року, отримала обстеження зору та рецепт на окуляри у 2022 році (щодо цього витрати по вартості їх придбання понесли в рівних частках колишнє подружжя). З осені 2024 року батько почав налаштовувати дочку та не пускати до матері, обмежувати можливість спілкування по телефону, у зв`язку з чим вона звернулась 11.11.2024 року до ООП про забезпечення спілкування з дочкою (справа за її позовом перебуває на розгляді у суді), відповідач має намір, щоб дитина проживала періодично і з нею, як домовлялись батьки між собою і дотримувались до осені 2024 року.
Стаття 171 СК закріплює положення про те, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.
Судом було з`ясовано думку дитини ОСОБА_7 , яка вказала, що близько одного року живе вже з батьком, з мамою спілкується по телефону і вона не заперечує щодо проживання з батьком. При цьому у розповідях дитина підтвердила наявний конфлікт між батьками.
Заслухавши думку дитини, суд прийшов до висновку, що недобросовісна поведінка позивача, яка проявилася у безпідставному усуненні матері від спілкування та проживання з дочкою з незалежних від неї обставин, призвела до розриву з осені 2024 року певного зв`язку дитини з матір`ю.
Суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини, тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини, та особливо після встановлення судом конфлікту між батьками, який в свою чергу вплинув, на переконання суду, і на думку дитини.
Крім того у постанові ВС від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21) зазначено, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
Допитані судом свідки в т.ч. відповідач підтвердили, що обоє батьків дбали про дівчинку, про існування між батьками домовленостей щодо місця проживання дитини як з батьком, так і з матір`ю, тобто почергово, однак ситуація змінилась з осені 2024 року, ОСОБА_7 безпричинно почала уникати розмови та зустрічей з мамою.
Суд критично оцінює надану позивачем психологічну характеристику психоемоційного стану дитини та сімейних відносин, оскільки станом на грудень 2024 року та повторно станом на серпень 2025 року, в період перебування цивільної справи в суді, дівчинка вже проживала безперервно у батька і судом встановлено негативне ставлення батька до матері, що ймовірно перейняла і дитина, натомість матеріали справи не містять підтвердження саме такої поведінки матері, як і не знайшло таке підтвердження і з пояснень сторони та свідків. Аналогічно отримана позивачем характеристика на дитину з шкільного закладу від 19.06.2024 року, з якої вбачалось про піклування над дитиною тільки зі сторони батька, була відкликана 23.10.2024 року підписантом, як така що надана батьку без достатніх підстав щодо поведінки матері дитини та є некоректною.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
У статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів».
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Згідно висновку ООП у справі, затвердженого рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради від 28.03.2025 року №341, даний орган вважав за доцільне відмовити у визначенні місця проживання дитини ОСОБА_8 , у зв`язку з відсутністю спору між батьками. Висновок ООП є достатньо обґрунтованим та повним стосовно позиції висловленої батьками.
Представник позивача вважала за можливе не враховувати судом рекомендацію ООП, однак суд не вбачає підстав для цього, як і ООП, так і судом, встановлено відсутність спору та наявність згоди між батьками та дитиною, і усна домовленість з осені 2024 року порушується саме зі сторони батька. 
Зважаючи, що зверненням до суду є захист порушених, оспорюваних та невизнаних прав, тому, зважаючи що й вимоги про визначення місця проживання дівчинки не є належно обґрунтованими, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Також з врахуванням і того, що батьки несуть спільну повну відповідальність за неповнолітню дитину, й це є їх сімейним обов`язком. 
У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено (ст.3,5,9) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.
У справі «Мамчур проти України» (п. 100) зазначається, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. 
Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року) (п.136) інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року).
Судом встановлено, що на час звернення до суду з цим позовом та під час судового розгляду саме за домовленістю батьків між собою дитина проживає з позивачем.
У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19 зазначено, що: Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього сина сторін з матір`ю з огляду на те, що батько, хоча й належним чином займається вихованням та утриманням дитини, однак, перешкоджаючи матері у спілкуванні із сином, позбавляє його як належної опіки і виховання з боку матері, так і порушує їх право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини.
Як зазначено вище, у іншій судові справі, яка перебуває на розгляді, мама дитини оспорює перешкоди створені батьком щодо її спілкування та бачення з дочкою.
Інші доводи сторін не потребують деталізації та не впливають на висновок суду у даній цивільній справі.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови ВС від 15 січня 2025 року справа № 755/15383/23, від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, постанову ВС у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визначення місце проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).
Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У зв`язку з відмовою у позові витрати позивача залишаються за ним.
На підставі наведеного, ст.29 ЦК України, ст. 160,161 СК України та керуючись ст. ст. 3,4,13, 89, 263-265, 268 Цивільно-процесуального кодексу України, суд - 
В И Р І Ш И В :
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_9 , до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог Орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА