Справа № 464/9006/25
пр.№ 2/464/450/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
18.02.2026 року Сихівський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді      Теслюка Д.Ю.,
за участі секретаря судового засідання   Гирьки К.В., 
представника позивачки     ОСОБА_1 ,   

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів, 

у с т а н о в и в:

позивачка ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь безпідставно збережені кошти в розмірі 120 000 грн, 3% річних за період з 16.06.2025 по 23.12.2025 в розмірі 1 874 грн, пеню за період з 16.06.2025 по 23.12.2025 в розмірі 19 364, 39 грн та інфляційні втрати за період з 16.06.2025 по 23.12.2025 в розмірі 1 441,78 грн. Окрім цього, просить стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, сплачений при поданні позову до суду, в розмірі 1 426,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач ОСОБА_3 16.06.2025 отримав від неї грошові кошти в сумі 120 000 грн як аванс для виготовлення меблів, які він зобов`язався виготовити протягом 1,5 місяця. Однак, у зазначений строк відповідач не виготовив меблі та грошові кошти не повернув, але 27.09.2025 надав розписку, що дійсно взяв у неї 16.06.2025 грошові кошти в зазначеному розмірі для виготовлення меблів. 27.09.2025 вони дійшли домовленості, що відповідач виготовить меблі до 10.11.2025 в повному обсязі. Станом на 23.12.2025 відповідач меблі не виготовив, грошові кошти їй не повернув, внаслідок чого він користується безпідставно набутими грошовими коштами. Також їй стало відомо, що відповідач не є фізичною особою-підприємцем з 22.10.2018. Окрім цього, покликаючись на положення ст.625 ЦК України, просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 16.06.2025 по 23.12.2025 в розмірі 1 874 грн, пеню за період з 16.06.2025 по 23.12.2025 в розмірі 19 364, 39 грн та інфляційні втрати за період з 16.06.2025 по 23.12.2025 в розмірі 1 441,78 грн.
Ухвалою від 26.12.2025 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 
В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 – адвокат Васів Ю.М. позов підтримав з підстав, зазначених в такому, просив позов задовольнити, щодо ухвалення у справі заочного рішення не заперечив.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, відзив на позовну заяву не подав.
Із врахуванням вищенаведеного, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до такого висновку.
Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.
Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 отримав від позивачки ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 120 000 грн на виготовлення меблів протягом 1,5 місяця. Надалі, сторони дійшли домовленості, що меблі відповідач виготовить до 10.11.2025, що підтверджується розписками від 16.06.2025 та 27.09.2025 (а.с. 11, 12).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зазначила таке: «аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали».
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У постанові від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Судом встановлено, що сторони мали на меті укласти договір побутового підряду з виготовлення меблів, позивачка передала відповідачу грошові кошти в якості авансу, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками.
Відповідно до ст. 865 ЦК України  за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Згідно з ст.628 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.  Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Так, істотними умовами договору побутового підряду є предмет (конкретна робота, її результат), ціна (кошторис) та строк виконання.
Зі змісту долучених до матеріалів справи розписок вбачається лише факт передачі грошових коштів, зазначення строку виготовлення меблів – до 10.11.2025 та те, що відповідач зобов`язався виготовити меблі до вказаного строку.
Разом з тим, такими розписками не визначено, які саме меблі підлягали виготовленню, їх характеристики, розміри, матеріали тощо, а також не зазначено загальну вартість замовлення, відтак сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору підряду, а отже договір між ними не був укладеним.
Сам по собі факт передачі коштів та зазначення строку виготовлення меблів не свідчить про належне укладення договору, оскільки відсутня визначеність предмета та ціни робіт, що є обов`язковими для договорів даного виду. Інші докази укладення між сторонами договору в матеріалах справи відсутні.
Окрім цього, згідно з відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №2182689 від 26.12.2025 діяльність відповідача ОСОБА_3 як фізичної особи-підприємця припинено 22.10.2018 (а.с.22-24).
Враховуючи наведене вище, оскільки договір побутового підряду між сторонами укладений не був, відтак відповідач ОСОБА_3 набув грошові кошти в розмірі 120 000 грн без достатньої правової підстави, а тому слід стягнути з останнього на користь позивачки безпідставно набуті кошти в розмірі 120 000 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, слід зазначити таке.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Порушення грошового зобов`язання у розумінні частини другої статті 625 ЦК України полягає у простроченні його виконання, тобто несвоєчасній передачі (сплаті) грошових коштів.
Порушення боржником (набувачем майна) позадоговірного грошового зобов`язання (кондикційного зобов`язання), визначеного статтею 1212 ЦК України, є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 625 цього Кодексу, у виді нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат.
Однак, момент виникнення в особи (набувача майна) обов`язку з повернення потерпілому безпідставно набутого майна та його виконання нею не є тотожним моменту, з якого зобов`язання особи з повернення цього майна вважається простроченим (моменту прострочення кондикційного зобов`язання).
Аналіз положень статей 1212, 1214 ЦК України у взаємозв`язку з приписами статей 3, 509 цього Кодексу свідчить, що визначення моменту виникнення в особи (боржника) обов`язку з повернення потерпілому безпідставно набутого нею майна передбачає необхідним урахування моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про володіння чужим майном без достатньої правової підстави.
Особа не може вважатися такою, що має обов`язок повернути безпідставно набуте майно (зокрема, грошові кошти) до того часу, доки вона, діючи відповідно до вимог ділового обороту, з належним рівнем розумності й обачливості, не дізналася або не могла дізнатися про самий факт свого безпідставного збагачення.
У даній справі позивачка передала відповідачу грошові кошти як аванс за виготовлення меблів, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався їх виготовити у визначений строк. Разом з тим, судом встановлено, що сторони не погодили всіх істотних умов договору, у зв`язку з чим договір побутового підряду не був укладений.
Таким чином, виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна та відповідно можливість нарахування інфляційних втрат і 3 % річних за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання може бути пов`язана з набранням законної сили судовим рішенням, яким установлено факт безпідставності отримання майна, оскільки саме з цього моменту боржник у зобов`язанні стає достеменно поінформованим про наявність свого зобов`язання по відношенню до кредитора щодо повернення безпідставно отриманого майна.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що підстави для визнання відповідача таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання та застосування до нього наслідків, передбачених частиною другою статті 625 цього Кодексу, відсутні. 
Стаття 549 ЦК України передбачає застосування пені як стягнення грошових кошів за невиконання договірного грошового зобов`язання. У даній справі зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникло не з договору, а безпосередньо із закону, згідно із ст.1212 ЦК України, та є недоговірним, відтак положення ст. 549 ЦК України до даного зобов`язання не застосовуються.
Враховуючи наведене вище, в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені слід відмовити.
Щодо судових витрат суд зазначає таке. 
Частинами 1,3 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 5 статті 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень частини 5 статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Встановлено, що правнича допомога позивачці ОСОБА_2 надавалась адвокатом Васівим Ю.М. На підтвердження витрат позивачки ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу долучено: копію договору про надання правової допомоги від 09.12.2025 та копію акту прийому-передачі виконаних робіт. Відповідно до вказаних документів, загальна вартість наданих адвокатом послуг позивачці ОСОБА_2 складає 12 000 грн.
Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката Васіва Ю.М., суд дійшов висновку, що вказаний розмір послуг адвоката є обґрунтованим і таким, що відповідає складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Таким чином, оскільки позов слід задовольнити частково, відтак, з урахуванням ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені нею судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які складаються із судового збору, сплаченого при поданні позову, в розмірі 1 200 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 092,50 грн.
Керуючись статтями 13, 81, 89, 263 – 265, 280-289 ЦПК України,

у х в а л и в:
позов задовольнити частково. 
Стягнути із  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 безпідставно збережені кошти у розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч) грн.
В задоволенні решти вимог – відмовити.
Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого при поданні позову, в розмірі 1 200 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 092,50 грн, а всього 11 292 грн 50 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено 23.02.2026.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивачка:  ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 . 

Суддя Дмитро ТЕСЛЮК