ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9672/21  Номер провадження 22-ц/814/1457/26	Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І.В. 
учасники справи: 
третя особа – ОСОБА_1 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2025 року, постановлену суддею Бугрієм В. М., повний текст ухвали складений – дата не вказана

у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову 

у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , приватний нотаріус Огир Людмила Андріївна, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, Полтавський обласний державний нотаріальний архів, про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

07.10.2021 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «ВТБ Банк», ТОВ «ФК «Поліс» про визнання договору іпотеки недійсним, в якому просила суд визнати договір наступної іпотеки №22.45-10/07-ДІ від 21.12.2007, який було укладено ОСОБА_4 і ПАТ «ВТБ Банк» та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. 21.12.2007 та зареєстровано в реєстрі за №6541/139 – недійсним.

24.11.2025 у порядку забезпечення позову ОСОБА_2 подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом: - накладення арешту на нежитлове приміщення 1 по АДРЕСА_1 , загальною площею 931,6 кв.м (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 585241153101); - заборонити ТОВ «ФК «Поліс», державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його структурним підрозділам та територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві і Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб?єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державну реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів наступного нерухомого майна - нежитлового приміщення 1 загальною площею 931,6 кв.м, розташоване за адресою: пр-кт Першотравневий, м. Полтава, Полтавської області, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 585241153101); - забронити ТОВ «ФК «Поліс», державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб?єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, іншим підприємствам, установам та організаціям у будь-який спосіб відчужувати, передавати у користування (в тому числі укладати правочини, які в подальшому можуть призвести до обтяження та/або відчуження) нерухоме майно - нежитлове приміщення 1 загальною площею 931,6 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майно 585241153101).

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що у даній справі позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вимогами майнового характеру, судове рішення, у разі задоволення яких, не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обгрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обгрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. Вжиття заявлених заходів забезпечення позову не призведе до порушення принципу співмірності забезпечення позову щодо предмета спору, оскільки вказані заходи спрямовані виключно на збереження існуючого становища до розгляду спору по суті та не накладають обтяжливих обов`язків на відповідачів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», ТОВ «ФК «Поліс», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_4 , приватний нотаріус Огир Людмила Андріївна, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, Полтавський обласний державний нотаріальний архів, про визнання договору іпотеки недійсним – відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що суд може відмовити у забезпеченні позову, якщо майно, на яке заявник просить накласти арешт, уже перебуває під арештом в іншому провадженні, оскільки в такому разі відсутня реальна загроза відчуження чи приховування майна (ст. 150, 151 ЦПК України), повторний арешт не має процесуальної необхідності та суперечить принципу співмірності заходів забезпечення позову, визначеному ст. 152 ЦПК України. Враховуючи, що вже було вжито заходи забезпечення позову, інших суттєвих та відмінних від раніше наведених обставин не доведено, суд першої інстанції дійшов до висновку, що у задоволенні заяви про забезпечення позову в цьому конкретному випадку слід відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції – скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції у своїй ухвалі зазначив, що постановою Полтавського апеляційного суду від 02.04.2025 нерухоме майно вже обтяжене арештом, однак при цьому не вказав номер справи, сторін провадження, предмет спору, реквізити постанови та будь-які дані, які дозволять встановити зміст цього судового рішення. Таке посилання не відповідає вимогам ст. 263 та ст. 265 ЦПК України, оскільки неможливо ідентифікувати справу, на яку посилається суд першої інстанції, що унеможливлює перевірку її змісту, дійсності та чинності. Невідомо хто є заявником, хто є відповідчем, який саме об`єкт нерухомості згадується, в якому провадженні розглядався спір та чи стосується він взагалі сторін у цій справі. Суд першої інстанції не дослідив матеріалів відповідної справи, не долучив копію постанови, не перевірив її чинність та не встановив, чи існує арешт на момент розгляду клопотання. Посилання суду першої інстанції є формальним, абстрактним і таким, що не має доказової сили, оскільки будь-яке судове рішення повинно бути наведене із зазначенням реквізитів та юридично значимих обставин. Єдина справа, у межах якої раніше існувало арештування майна (справа №554/8713/23, яка розглядалась в Шевченківському районному суді м. Полтави), закрита, а відповідні заходи забезпечення скасовані. Отже, станом на дату постановлення ухвали суду першої інстанції жодних чинних арештів на майно не існувало, що робить посилання суду на абстрактну постанову від 02.04.2025, необгрунтованим, недостовірним та таким, що суперечить фактичним даним. З моменту закриття провадження у справі №554/8713/23 заходи забезпечення позову втратили чинність автоматично. На даний час жодних чинних арештів або заборон на відчуження щодо будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , не існує. Відтак, зникла будь-яка підстава для відмови у задоволенні клопотання про забезпечення позову. ТОВ «ФК «Поліс» розмістило публічне оголошення про продаж будівлі в обласному рекламно-інформаційному щотижневику «Нова Газета», що свідчить про намір остаточного відчуження спірного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Поліс» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.

У судове засідання апеляційного суду 18.02.2026 не з`явилися інші учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 15.01.2026 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси та засобами поштового зв`язку у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с. 48-54), які були доставлені до електронних кабінетів та поштовим зв`язком. Згідно рекомендованих повідомлень судові повістки на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. повернулися до апеляційного суду без вручення з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням про дату, час і місце судового засідання. 03.02.2026 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява Полтавського обласного державного нотаріального архіву про розгляд справи без участі представника. 17.02.2026 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява позивача ОСОБА_2 про розгляд справи у її відсутність. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10.02.2026 задоволено клопотання представника ТОВ «ФК «Поліс» – адвоката Воропай Т.І. про проведення апеляційного розгляду справи у режимі відеоконференції, проте із-за технічних причин відеозв`язок із представником був відсутнім. Згідно ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 13.01.2026 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 18.02.2026 о 10-40 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що згідно частини 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що є учасниками даного судового процесу. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31.01.2019 у справі №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20.02.2020 у справі №520/5745/18.

ОСОБА_2 посилається на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 01.10.2025 у справі №554/8713/23, де прийнято відмову ОСОБА_2 від позову, визнано нечинним рішення від 27.03.2025 та додаткове рішення від 30.04.2025 та закрито провадження у справі (т.1 а.с. 26-28).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 02.04.2025 нерухоме майно вже обтяжене арештом та забороною вчинення дій, що свідчить про відсутність у ТОВ «ФК «Поліс» реальної можливості розпорядження предметом іпотеки та, відповідно, відсутність ризику утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду про задоволення позову у справі, що розглядається.

Інших підстав, за яких було б необхідно вжити заходів забезпечення позову, ОСОБА_2 не наведено. 

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (пункти 3, 4 частини першої, частина п`ята статті 151 ЦПК України).

Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. […] Цей спір стосується, зокрема, майнових прав на ј частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту ј частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 (провадження №14-28цс23) зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. […] Апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідач має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вказано, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. 

У справі, яка є предметом даного апеляційного перегляду, суд першої інстанції встановив, що між сторонами виник майновий спір щодо визнання договору іпотеки недійсним. 
Колегія суддів також наголошує, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не лише під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову в разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, - ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Зокрема, переглядаючи законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, а також з метою пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, для з`ясування обсягу позовних вимог, даних про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, колегія судів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Шевченківського (Октябрського) районного суду м. Полтави перебувала цивільна справа №554/8713/23 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ВТБ Банк», ТОВ «ФК «Поліс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Міленіна К.О., ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03.09.2024 у справі №554/8713/23 заяву третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_4 - задоволено частково. Заборонено ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його структурним підрозділам та територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад , Київській, Севастопольській міським,районним, районним у містах Києві і Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та / або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо наступного нерухомого майна: нежитловим приміщенням 1 по АДРЕСА_1 , загальною площею 931, 6 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 585241153101). Заборонено ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, іншим підприємствам, установам та організаціям у будь-який спосіб відчужувати, передавати у користування (у тому числі укладати правочини, які в подальшому можуть призвести до обтяжень та/або відчуження) нерухоме майно - нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 931, 6 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 585241153101). У задоволенні іншої частини заяви - відмовлено.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27.03.2025 у справі №554/8713/23 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «ВТБ Банк», ТОВ «ФК «Поліс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Міленіна К.О., ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном – відмовлено (т.2 а.с. 77-80).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 02.04.2025 у справі №554/8713/23 апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Поліс» - задоволено частково. Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 03.09.2024 - змінено, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови та виклавши резолютивну частину у такій редакції: заборонити ТОВ «ФК «Поліс» вчиняти дії з відчуження нерухомого майна – нежитлового приміщення 1 по АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 71-75).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01.10.2025 у справі №554/8713/23 прийнято відмову ОСОБА_2 від позову. Визнано нечинним рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27.03.2025 та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 30.04.2025. Закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ВТБ Банк», ТОВ «ФК «Поліс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Міленіна К.О., ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном. Повернуто ОСОБА_2 з Державного бюджету України 50 процентів судового збору у розмірі 2 415,60 грн (т.2 а.с. 81-82).

Отже вбачається, що ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01.10.2025 у справі №554/8713/23 про закриття провадження у справі постанова Полтавського апеляційного суду від 02.04.2025 у справі №554/8713/23 в частині заборони ТОВ «ФК «Поліс» вчиняти дії з відчуження нерухомого майна – нежитлового приміщення 1 по АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 71-75) не була скасована.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вже було вжито заходи забезпечення позову, інших суттєвих та відмінних від раніше наведених обставин не доведено.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції послався на постанову від 02.04.2025, яку неможливо ідентифікувати, то ці доводи спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що з моменту закриття провадження у справі №554/8713/23 заходи забезпечення позову втратили чинність автоматично, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки при закритті провадження у справі не вирішувалося питання про скасування заходів забезпечення позову. Крім того, після закриття провадження у справі №554/8713/23 з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції сторони не зверталися.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у заявлений ним спосіб, прийшов до правильного висновку, оскільки врахував, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування та доцільності вжиття таких заходів, чого позивачем у даному випадку здійснено не було. 

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Сторона позивача за умови надання суду належних та допустимих доказів щодо обґрунтовування підстав застосування та доцільності вжиття вказаних заходів забезпечення позову не позбавлена повторного звернення до суду із заявою про забезпечення позову.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2025 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 18 лютого 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов