ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/12552/25      Головуючий суддя І інстанції Зуб Г. А.
Провадження № 22-ц/818/2591/26    Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про поновлення на роботі, з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року  м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В., 
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Сільченка Сергія Олександровича на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2026 року, по цивільній справі № 953/12552/25, за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут проблем ендокринної патології ім. В.Я. Данилевського Національної академії медичних наук України» про поновлення на роботі,
в с т а н о в и в :
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Сільченко Сергія Олександровича звернулася до суду з позовом до ДУ «Інститут проблем ендокринної патології ім. В.Я. Данилевського Національної академії медичних наук України», в якій представник позивача просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Інститут проблем ендокринної патології ім. В. Я. Данилевського Національної академії медичних наук України» від 27 жовтня 2025 року № 226-к «Про звільнення ОСОБА_2 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з загальних питань Державної установи «Інститут проблем ендокринної патології ім. В. Я. Данилевського Національної академії медичних наук України»;
- стягнути з Державної установи «Інститут проблем ендокринної патології ім. В. Я. Данилевського Національної академії медичних наук України» (Код ЄДРПОУ: 02012131), місце знаходження: 61002, м. Харків, вул. Алчевських, б. 10 на користь ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 листопада 2025 року до моменту ухвалення рішення у справі;
- стягнути з Державної установи «Інститут проблем ендокринної патології ім. В. Я. Данилевського Національної академії медичних наук України» (Код ЄДРПОУ: 02012131), місце знаходження: 61002, м. Харків, вул. Алчевських, б. 10 на користь ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ) у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням з роботи у розмірі 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 коп.) без утримання податку з доходів фізичних осіб;
- стягнути з Державної установи «Інститут проблем ендокринної патології ім. В. Я. Данилевського Національної академії медичних наук України» (Код ЄДРПОУ: 02012131), місце знаходження: 61002, м. Харків, вул. Алчевських, б. 10 на користь ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати у справі, зокрема витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 40 000,00 грн. (сорок тисяч гривень 00 копійок) та суму сплаченого судового збору.
Позовна заява мотивована тим, що оспорюваним наказом позивачку було звільнено з посади заступника директора з загальних питань Державної установи «Інститут проблем ендокринної патології ім. В. Я. Данилевського Національної академії медичних наук України» на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, з чим вона не погоджується, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2026 року провадження у справі закрито.
Суд першої інстанції вказав, що цей спір не підлягає розгляду порядку цивільного судочинства.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, 26 січня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сільченко Сергій Олександрович подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи в частині характеру спору між Позивачкою і Відповідачем, зокрема не враховано наявні докази у справі, які спростовують характер трудових відносин Позивачки як відносин публічної служби; не доведено публічно-правового характеру трудового спору між
Позивачкою і Відповідачем, помилково взяв до уваги висновки, зроблені Верховним Судом у справі № 405/3234/23 за неоднакового суб`єктного складу учасників спору. Неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статті 3 Закону України «Про запобігання корупції». Зокрема, в порушення цієї норми суд поширив спеціальну норму пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, яка виключно для цілей цього Закону прирівнює посадових осіб юридичних осіб публічного права до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Крім того, суд безпідставно не застосував до цього спору положення Закону України «Про державну службу», зокрема пункт 15 частини третьої статті 3, щодо непоширення його дії на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами. Як наслідок, суд першої інстанції безпідставно застосував частину першу статті 255 ЦПК України, закривши провадження у справі.
Вказав, що у оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції неправильно застосував підпункт (а пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 1700-VII, ототожнивши осіб, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з особами, які перебувають на посадах, віднесених до публічної служби. Як вбачається з преамбули Закону № 1700-VII, цей Закон визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень. При цьому він поширює свою чинність як на правовідносини осіб, що за змістом пункту 17 частини першої статті 4 КАС України, віднесені до публічної служби, так і на тих, хто не є державними службовцями та не займають посади публічної служби.
Зауважує, що позивач за своїм статусом не належить до державних службовців та не займає посаду публічної служби у розумінні пункту 17 частини першої статті 4 КАС України. Обіймання посади заступника директора Установи з основної діяльності ДУ «ІПЕП НАМН» накладає на неї певні обмеження, пов`язані із запобіганням та протидією корупції, але не перетворює характер її трудових відносин на публічно-правові. Про це свідчить з поміж іншого й відсутність запису в трудовій книжці Позивачки запису про прийняття присяги державного службовця.
У письмовому відзиві представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу залишити без змін.
Зазначив, що в оскаржуваній Ухвалі не згадується термін «державна служба» і відсутні будь- які вказівки на те, що Позивач належить до числа державних службовців. 
Вказав, що заперечення стосовно того, що суд «не врахував правову позицію, висловлену у постанові від 15.10.2025 у справі № 346/5929/23» є спекулятивним, оскільки у правовій позиції, викладений у цьому рішенні жодного разу не згадується про предметну юрисдикцію тих чи інших спорів. Відтак ця правова позиція не може враховуватись при винесенні оскаржуваної Ухвали. Таким чином у запереченнях Скаржника не ставиться під сумнів положення на яких базується оскаржувана Ухвала, а наведена інформація яка не має відношення до справи, що розглядається і має скоріш загальний, довідковий характер. Скаржник уже звертався до суду з позовом, який пов`язаний з зайняттям нею посади заступника директора Державної установи «Інститут проблем ендокринної патології ім. В.Я. Данилевського Національної академії медичних наук України». Мова йшла про визнання протиправним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення. Адміністративний позов був поданий до Харківського окружного адміністративного суду. 11 вересня 2025 року у справі було винесено рішення № 520/8263/25. На той момент у Скаржника не виникало сумнівів щодо предметної юрисдикції спору, який витікав з правових відносин аналогічних тим, з яких виник і предмет спору у справі закритій оскаржуваною Ухвалою.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався тим, що спірні правовідносини стосуються проходження ОСОБА_1 публічної служби, а тому між сторонами виник публічно-правовий спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення про закриття провадження у справі, посилається на правові позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.09.2019 у справі № 814/2514/17 (провадження № 11 1472апп18), яка полягає в тому, що «для набуття спором ознак публічно-правового в контексті статті 19 КАС України спірні правовідносини мають безпосередньо випливати з перебування особи на посаді, яка віднесена до публічної служби, та здійснення нею службової діяльності. […] Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що спір у правовідносинах, які виникають із трудових відносин, не пов`язаних з проходженням публічної служби, є приватноправовим незалежно від участі у ньому суб`єкта публічного права. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/6612/17 (провадження № 11? 1196апп18)»
Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, суд у нерелевантний спосіб застосував вказані висновки касаційного суду.
Так, під час розгляду справи № 814/2514/17 Велика Палата Верховного Суду погодилась з позицією судів попередніх інстанцій про правомірне закриття судом першої інстанції провадження в адміністративній справі, оскільки позивач не був державним службовцем, хоча і працював в юридичній особі публічного права. 3.3. Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
У даній справі відсутні докази, що позивачка на день виникнення спірних правовідносин перебувала на публічній службі та виконувала делеговані владні повноваження публічного характеру.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачений розгляд судами у порядку цивільного судочинства справ, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа – учасник приватноправових відносин.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Публічно-правовий спір – це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба – це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
До справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (постанова Велика Палата Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 368/561/19 (провадження № 14-118цс20)).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року
у справі № 426/160/14 (провадження № 14-202цс18), від 31 жовтня 2018 року
у справі № 761/33941/16 (провадження № 14-375цс18) зазначено, що відносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням регламентуються нормами адміністративного законодавства, а спори, які виникають із таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див. постанови від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/4196/21 (провадження № 14-36цс22), від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22), від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20) та інші).
Будь-які трудові правовідносини мають приватноправову природу, оскільки виникають на добровільній основі між двома рівноправними суб`єктами на підставі трудового договору. Підпорядкування працівника роботодавцеві в межах цих відносин має договірний, а не адміністративний характер.
Єдиний виняток - це правовідносини щодо проходження публічної служби, зокрема державної служби. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 623/1656/16-ц (провадження № 14-405цс19) зазначила: «публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства».
Матеріалами справи підтверджується наступне.
Позивач ОСОБА_1 працювала в ДУ «ІПЕП НАМН» на посаді заступника директора з загальних питань з 01.05.2023, на яку призначена відповідно до наказу № 61-к (а.с.18). 
Згідно п. 1.1, п. 1.5 Статуту ДУ «ІПЕП НАМН», затвердженого постановою Бюро Президії Національної академії медичних наук № 22/14 від 03.07.2024, Державна установа «Інститут проблем ендокринної патології ім. В.Я. Данилевського Національної академії медичних наук України» є державною науковою установою, заснованою на державні формі власності і відноситься до відання Національної академії медичних наук України. 
Наукова установа НАМН України створюється, реорганізується та ліквідується в установленому Кабінетом Міністрів України порядку з урахуванням норм ЗУ «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу». 
Таким чином, відповідач належить до державних установ юридичних осіб публічного права.
Разом з тим, за загальним правилом, посадові особи юридичних осіб публічного права (ЮОПП) не є державними службовцями у розумінні Закону України «Про державну службу». Вони вважаються посадовими особами, які здійснюють публічні функції, але працюють за трудовим договором, а не займають посади державної служби
Так, відповідно до підпункту а) пункту 2 частини першої статті 3 Закону України від 14.10.2014 № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі – Закон № 1700- VII), до осіб, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування належать посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті.
Згідно пункту 15 частини 3 статті 3 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону не поширюється на: працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами.
Суд першої інстанції всупереч вимог ст. 89 ЦПК України не звернув уваги, що згідно посадової інструкції позивачки, її копії трудової книжки, позивач не була державним службовцем, не складала присягу державного службовця, і їй не присвоювався ранг державного службовця. 
Посада, з якої її було звільнено, не належить до публічної служби, оскільки не пов`язана з діяльністю на державних політичних посадах, професійною діяльністю суддів, прокурорів, військовою службою, альтернативною (невійськовою) службою, дипломатичною службою, іншою державною службою, службою в органах влади Автономної Республіки Крим органах місцевого самоврядування. 
У контексті обставин цієї справи слід погодитись з доводами скарги, що відповідно до пункту пунктом 15 частини третьої статті 3 Закону № 889-VII дія цього Закону не поширюється на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами. 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Відповідач належить до юридичних осіб публічного права. Проте в штатному розписі Відповідача відсутні посади державної служби, а згідно статуту ДУ «ІПЕП НАМН» Відповідач не є органом державної влади, іншим державним органом чи його апаратом. 
Таким чином, Позивачка не мала відносин публічної служби у розумінні Закону № 889-VII, а її трудові відносини мали приватноправовий характер. Наведені з цього приводу доводи скарги підтверджуються матеріалами справи.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що у даній справі спір виник між фізичною особою, яка займала посаду заступника директора з загальних питань та ДУ «ІПЕП НАМН», яка не є державним службовцем та не виконувала на день звільнення делеговані особою публічного права владні повноваження, та що вона була звільнена на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.
Відповідач у спірних правовідносинах виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як роботодавець у трудових відносинах. 
В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції неправильно застосував підпункт а пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 1700- VII, ототожнивши осіб, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з особами, які перебувають на посадах, віднесених до публічної служби .
Спірні правовідносини є цивільно-правовими і не можуть бути предметом спору в адміністративному судочинстві.
Як вбачається з преамбули Закону № 1700-VII, цей Закон визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень. 
При цьому він поширює свою чинність як на правовідносини осіб, що за змістом пункту 17 частини першої статті 4 КАС України, віднесені до публічної служби, так і на тих, хто не є державними службовцями та не займають посади публічної служби. 4.6. Позивач за своїм статусом не належить до державних службовців та не займає посаду публічної служби у розумінні пункту 17 частини першої статті 4 КАС України. Обіймання посади заступника директора Установи з основної діяльності ДУ «ІПЕП НАМН» накладає на неї певні обмеження, пов`язані із запобіганням та протидією корупції, але не перетворює характер її трудових відносин на публічно-правові.
Таким чином, спірні правовідносини є цивільно-правовими і не можуть бути предметом спору в адміністративному судочинстві, оскільки видання наказу про звільнення позивача не є реалізацією уповноваженими особами Інституту публічно-владних управлінських функцій та не спрямоване на задоволення публічного інтересу, а є суто трудовими відносинами працівника і роботодавця, а тому висновок суду першої інстанції не ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.
Подібні трудові справи були розглянуті судами у порядку цивільного судочинства та викладені у постановах Верховного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 369/16710/20,від 03 квітня 2023 року у справі №760/26938/20.
Таким чином, постановляючи ухвалу, суд порушив норми процесуального права, що є відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставою для її скасування з направленням справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції.
Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.
Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті спору, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи апеляційним судом не вбачається.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Сільченка Сергія Олександровича –задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2026 року-скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 07 квітня 2026 року.
 
Головуючий  В.Б.Яцина 

Судді колегії   Ю.М.Мальований

О.В.Маміна