КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №357/2770/25 Головуючий у І інстанції - Бебешко М.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/1206/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2025 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів,- 

установив:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до АТ «Універсал Банк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів.
В обґрунтування вимог позову зазначала, що26 лютого 2024 року між нею та АТ «Універсал Банк» була підписана Анкета-заява до Договору про надання банківських послуг, відповідно до якої Банком був відкритий рахунок НОМЕР_1 , вона отримала віртуальну картку від Monobank. 
На картці «Monobank» був встановлений кредитний ліміт, яким вона жодного разу не користувалась, грошей не знімала, в магазинах не розраховувалась. 
14 листопада 2024 року в результаті неправомірних дій щодо неї сторонніми особами, шляхом проведення незаконних операцій з використанням електронно - обчислювальної техніки, заволодіння (можливо дублювання SIM-карти) номером мобільного телефону, було здійснено доступ до акаунту в системі «Monobank» та віртуальної картки. В результаті сторонніми особами було активовано пластикову картку «АТБ» та проведено зняття кредитних коштів (кредитного ліміту) в сумі 79558,43 грн. (враховуючи комісію).
Невідкладно, цього ж дня -14 листопада 2024 року з даного приводу вона зателефонувала на «Гарячу лінію» Банку та заявила про шахрайство з боку невідомих осіб, просила відмінити транзакцію, заблокувати карту. У спілкуванні з оператором також стало відомо, що кредитні кошти знято в банкоматах за допомогою пластикової картки у декількох місцях, її було надіслано виписку про рух коштів та квитанції по кожній транзакції.
Заявою - зверненням від 18 листопада 2024 року на електронну пошту АТ «Універсал Банку» було повідомлено про шахрайські дії з боку невідомих осіб, які 14 листопада 2024 року, шляхом викрадення номеру телефону та персональних даних, заволоділи кредитними коштами, які були на її віртуальній картці. 
Також, 15 листопада 2024 року вона письмово звернулась до Білоцерківського районного управління поліції та повідомила про подію.
18 листопада 2024 року вона повторно звернулась з письмовою заявою до Білоцерківського районного управління поліції, оскільки відомості за попередньою заявою не були внесені до ЄРДР.
19 листопада 2024 року в ЄРДР за реєстровано кримінальне провадження за номером 12024111030003740, правова кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 4 ст. 190 КК України. На даний час триває досудове розслідування. 
Заявою - повідомленням від 23 листопада 2024 року вона звернулась до АТ «Універсал Банк» та повідомила, що фізичної картки вона не мала, кредитних коштів з картки не знімала, номера свого мобільного телефону та/чи особистих даних чи будь-яких даних віртуальної картки стороннім особам не повідомляла, повідомила про відкрите кримінальне провадження. Просила Банк: терміново провести службове розслідування за фактом шахрайських дій та несанкціонованого списання кредитних коштів; не нараховувати відсотки, пеню та/або штрафні санкції на суму знятих шахраями кредитних коштів, до встановлення всіх обставин справи та причетних до злочину осіб; відновити залишок коштів на її рахунку до того стану, в якому він перебував перед виконанням несанкціонованих фінансових операцій 14 листопада 2024 року. Було надіслано копію витягу з ЄРДР від 19 листопада 2024 року. 
На вказану заяву відповідачем була надана відповідь від 29 листопада 2024 року, у якій, посилаючись на пункти Умов і правил, повідомлено про коректний ввід ПІН-коду, що підтверджує передачу позивачем даних третім особам, внаслідок чого було активовано пластикову картку «АТБ» та знято кредитні кошти. Запропоновано оформити договір реструктуризації боргу. Про проведення службового розслідування та його результати у відповіді не повідомлялось.
Вказувала, що нею були здійснено всі необхідні та послідовні дії для припинення несанкціонованого доступу невстановленими особами до рахунку, його блокування, скасування спірних транзакцій, притягнення винних осіб до відповідальності, з`ясування всіх обставин події. Також, це свідчить про відсутність у неї волі на вчинення дій по активації пластикової картки та зняття кредитних коштів, якими вона ніколи не користувалась. На даний час проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні, втім, Банком не відновлено суму кредитних коштів на її рахунку, продовжують нараховуватись відсотки на використану шахраями суму кредитних коштів.
Просила суд, стягнути з АТ «Універсал Банк» на свою користь 79558,43 грн. шляхом зарахування на її рахунок НОМЕР_1 та скасувати відсотки, пеню (штрафні санкції), нараховані АТ «Універсал Банк» на суму кредитних коштів в розмірі 79558,43 грн.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2025 року зазначений вище позов задоволено.
Зобов`язано АТ «Універсал Банк» повернути кошти ОСОБА_1 на рахунок НОМЕР_1 , що були безпідставно списані 14 листопада 2024 року у розмірі 79558,43 грн.
Скасовано відсотки, пеню (штрафні санкції), нараховані АТ «Універсал Банк» на суму кредитних коштів в розмірі 79558,43 грн.
Стягнуто з АТ «Універсал Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
Крім того, до суду першої інстанції 06 травня 2025 року надійшла від представника ОСОБА_1 - адвоката Федоренка В.С. заява про ухвалення додаткового судового рішення, щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу за наслідком розгляду даної цивільної справи у розмірі 10000 грн.
Білоцерківським міськрайонним судом Київської області від 21 травня 2025 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.
Стягнуто з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн.
Не погодившись із зазначеними рішеннями АТ «Універсал Банк» подало апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваних рішень судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що ОСОБА_1 розголосила свої персональні дані в супереч умовам укладеного договору. Воно не вчиняло жодних незаконних дій щодо позивача і сама позивачка зазначає що грошовими коштами заволоділи невідомі їй особи. Всі дії виконувалися ним, як Банком, у чіткій регламентації Договору, чинного законодавства та всіх документів, які його складають, в тому числі Умов і Правил. 
У нього не було жодних правових підстав для відмови позивачу у проведенні операцій, адже позивач не повідомляла Банк про втрату контролю над мобільним телефоном (мобільним додатком Монобанк), картками, компрометацію її особистих чи аутентифікаційних даних.
Вказує, що з огляду на досягнуті домовленості у договорі про надання банківських послуг між позивачем і ним, всі спірні операції вважаються операціями Клієнта - ОСОБА_1 в незалежності від того чи були вони проведені самим позивачем під впливом третьої особи, чи ці операції проведені третьою особою з використанням засобів ідентифікації і аутентифікації ОСОБА_1 .
Зазначає, що позивач, вочевидь володіючи інформацією про підвищені ризики використання передплаченого номера в якості фінансового номера та маючи доступні інструменти для зменшення таких ризиків (перехід на контракт, заборона дистанційної заміни SIM, ідентифікація номера та інші доступні інструменти), свідомо не вжила жодних доступних заходів захисту. Тобто свідомо прийняла існуючи ризики неконтрольованої втрати фінансового номеру телефону, за допомогою якого відбувається її авторизація (ідентифікація) при дистанційному користуванні банківськими послугами. А така поведінка є нічім іншим, як бездіяльністю клієнта про яку йдеться як у Законі України «Про платіжні послуги», так і у правовій позиції Верховного Суду.
Наголошує, що воно не вчиняло жодних незаконних дій щодо позивача, і сама позивач зазначає що грошовими коштами заволоділи невідомі їй особи. Всі дії виконувалися ним, як Банком, у чіткій регламентації Договору, чинного законодавства та всіх документів, які його складають, в тому числі Умов і Правил.
Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки втрата грошових коштів позивачем сталася внаслідок передачі своїх персональних даних, в тому числі в ПІН-коду, що в подальшому призвело до втрати коштів, оскільки вона не могла самостійно контролювати свій фінансовий рахунок. Одне лише посилання на звернення до правоохоронних органів не може слугувати належним доказом вчинення будь-яких дій. 
Разом з тим, вказує, що 21 травня 2025 року судом першої інстанції ухвалено додаткове рішення, яким стягнути з нього на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн, яке також підлягає скасуванню, оскільки є складовою оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Просило суд, скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2025 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що твердження відповідача зводяться виключно до припущень і не мають під собою доказової бази, оскільки доказів свідомого невжиття нею заходів захисту, розголошення або передачі стороннім особам будь-якої особистої інформації чи/або даних номера картки, мобільного телефону, ПІН-коду відповідачем до суду не надано. Доводи відповідача належним чином не обґрунтовані.
Вказує, що у розпорядженні невідомої особи був номер її телефону, можливість отримувати СМС-повідомлення від АТ «Універсал Банк» на свій пристрій, випуску пластикової картки та зняття готівкових коштів в банкоматах .
Вона здійснила всі подальші послідовні дії - звернулась до правоохоронних органів, неодноразово письмово до АТ «Універсал Банк» щодо несанкціонованого зняття кредитних коштів та проведення службового розслідування, що вказує на відсутність її волі на вчинення дій з випуску пластикової карти та зняття кредитних коштів. 
Отже, відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування її доводів, не довів, що вона, як володілець та користувач віртуальної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати несанкціоновані платіжні операції та зняття кредитних коштів.
Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2025 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2025 року залишити без змін.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом встановлено, що 25 лютого 2020 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг monobank. Ця Анкета-заява разом із Умовами і правилами обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank /UniversalBank, таблицею обчислення вартості кредиту і паспортом споживчого кредиту, що розміщені за посиланням www.monobank.ua/terms ; тарифами, що розміщені за посиланням www.monobank.ua/rates складають Договір про надання банківських послуг. Підписуючи цю заяву власноручним підписом або цифровим власноручним підписом на екрані власного смартфону у мобільному застосунку monobank, ОСОБА_1 просила відкрити поточний рахунок в АТ «Універсал Банк» у гривні на її ім`я НОМЕР_1 . Просила встановити кредитний ліміт на суму, зазначену в мобільному застосунку.
Згідно виписки за рахунком НОМЕР_1 за період з 26 лютого 2024 року по 26 лютого 2025 року заборгованість станом на 26 лютого 2025 року становить 92933,07 грн.
З наданої виписки рахунку № НОМЕР_1 за період з 26 лютого 2024 року по 26 лютого 2025 року вбачається, що 14 листопада 2024 року у період з 16 год 12 хв по 16 год 34 хв з картки позивача було знято кошти через банкомат разом на суму 79558,43 грн.
14 листопада 2024 року позивач зателефонувала на гарячу лінію Банку та повідомила, що з її рахунку в монобанк було знято кредитні кошти шахраями. Пояснила, що була закордоном в Молдові, пластикову картку монобанк собі не замовляла, а під час повернення додому отримала на екрані телефону, що до її номера телефону намагається приєднатись якийсь пристрій, вона подумала, що хтось хоче приєднатись до її телефону через Bluetooth та вимкнула мобільний телефон. Після повернення в м. Біла Церква позивач не могла отримати доступ до свого мобільного номеру, зайти в Дію, та отримала повідомлення, що кредитор схвалив надання кредиту. Після відновлення номеру сім-карти, вона змогла відновити доступ до приват 24, монобанку, та побачила, що з її рахунку було знято кредитні кошти. На запитання представника банку про те чи не передавала позивач комусь конфіденційні дані своєї карти, вона повідомила, що не користувалась картою монобанк та навіть не пам`ятає пін-коду до неї. Повідомила, що місяць назад до списання коштів їй телефонували та представились працівником Універсал Банк та повідомили, що їй були зараховані якісь кошти на рахунку від якоїсь людини та щоб вона повернула ці кошти, однак вона ніяких коштів не отримувала. Після чого позивач зайшла в застосунок монобанк та побачила, що їй було зараховано 200 грн., потім ці гроші було знято з рахунку, однак вона не надала цьому значення. Оператор Банку повідомив позивачу, що кошти були зняті з банкомату по АДРЕСА_1 , місто не вказано. Оператор Банку повідомив, що інформацію надану позивачем потрібно перевірити, їй перетелефонують, на цьому розмову завершено.
18 листопада 2024 року на підставі заяви ОСОБА_1 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за обставинами, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України, номер кримінального провадження 12024111030003740.
23 листопада 2024 року та 31 січня 2025 року ОСОБА_1 зверталась до АТ «Універсал Банк» з заявами-повідомленнями про те, що 14 листопада 2024 року в результаті неправомірних дій щодо неї сторонніми особами, шляхом проведення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, шляхом здійснення шахрайських дій, було здійснено заволодіння її номером телефону та персональними даними і, відповідно, доступом до її віртуальної картки Монобанку. В результаті сторонніми особами з її картки було знято кредитну кошти (кредитний ліміт) в сумі 79508,00 грн. Невідкладно, цього ж дня -14 листопада 2024 року з даного приводу вона зателефонувала на «Гарячу лінію» банку та заявила про шахрайство з боку невідомих осіб, які 14 листопада 2024 року, шляхом викрадення номеру телефону та персональних даних, заволоділи кредитними коштами, які були на її віртуальній картці. Повідомила, що фізичної банківської картки Монобанку в неї не було, 14 листопада 2024 року вона не здійснювала зняття кредитних коштів, номера свого мобільного телефону та/чи особистих даних віртуальної картки стороннім особам не повідомляла. В результаті її звернення до Білоцерківського районного управління поліції ГУ НП в Київській області, за даним фактом відкрито кримінальне провадження з кваліфікацією за ч. 4 ст. 190 КК України. Просила терміново провести службове розслідування за фактом шахрайських дій та несанкціонованого списання кредитних коштів, вчинених невстановленими особами 14 листопада 2024 року. 
У відповідь на звернення позивача АТ «Універсал Банк» направили відповідь, що проведенню несанкціонованих списань, передував успішний вхід у Ваш мобільний застосунок 14 листопада 2024 року о 15 год 56 хв з коректним вводом ПІН-коду, цей факт підтверджує передачу вами даних третім особам, що порушує Умови договору про зберігання та нерозголошення даних, а саме ПІН-коду, кодів доступу, аутентифікаційних даних. Внаслідок чого 14 листопада 2024 року о 16 год 10 хв було активовано пластикову картку «АТБ». Оскільки картка була заблокована невчасно та операції зняття коштів в банкоматі 14 листопада 2024 року проходили з правильним введенням ПІН-коду, то оскаржити ці транзакції, на жаль, не можливою За такими транзакціями відсутні обґрунтування для оскарження відповідно до правил міжнародних платіжних систем. Рекомендували дочекатися закінчення розслідування правоохоронними органами та рішення суду по даній ситуації.
Згідно інформації отриманої від ПрАТ «Київстар» вбачається, що електронні комунікаційні послуги по телефонному номеру НОМЕР_2 в період часу з 13 листопада 2024 року по 14 листопада 2024 року надавались на умовах передплаченої форми обслуговування ПрАТ «Київстар» знеособлено (анонімно), без укладання письмового договору або реєстрації та за жодною особою номер зареєстрований не був. Під час користування електронними комунікаційними послугами SIM-карта з номером +38097-420-17-80 перебувала в мобільному обладнанні Apple iPhone 14 Pro. Згідно з даними інформаційних систем Компанії, 14 листопада 2024 року о 19 год 01 хв здійснено самостійну заміну SIM карти з номером НОМЕР_2 на іншу сім-карту з тим самим телефонним номером, без залучення фахівців ПрАТ «Київстар» або фахівців спеціалізованих партнерських магазинів «Київстар»
Згідно з даними, наданими відповідальним структурним підрозділом Компанії, 15 листопада 2024 року о 08 год 38 хв телефонний номер НОМЕР_2 було заблоковано Компанією на підставі наявності ознак порушення підпункту 14 п.36 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року №295 та недотримання вимог п. 3.1 Умов надання телекомунікаційних послуг ПрАТ «Київстар». Звернень від користувача телефонного номеру НОМЕР_2 щодо блокування не надходило. Станом на теперішній час відновлення надання послуг по номеру НОМЕР_2 не здійснювалось.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що саме відповідач, як надавач платіжних послуг, зобов`язаний вживати розумних заходів безпеки, щодо виконуваних платіжних операцій та збереження грошових коштів на рахунку клієнта.
У матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які доводять, що позивач своїми діями надала змогу іншим особам ініціювати незаконні платіжні операції.
Таким чином, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин, які мають суттєве значення для вирішення справи зокрема, несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку позивача, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.
З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст.3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі №520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22 (провадження №61-5252сво23)).
Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Частиною 3 ст. 1066 ЦК України визначено, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Нормою ч. 1 ст. 1067 ЦК України встановлено, що договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами.
Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.
Користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: 1) надати емітенту інформацію для здійснення контактів у порядку, визначеному договором; 2) зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом; 3) не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; 4) не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; 5) негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації (частина двадцята статті 38 Закону України «Про платіжні послуги»).
Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №164, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 зазначено, що: «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення №223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 05 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі №552/2819/16-ц (провадження №61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді.
Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі №127/23496/15-ц (провадження №61-3239св18) зазначено, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та від 11 березня 2015 року №6-16цс15».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі №691/699/16-ц (провадження №61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №127/23496/15-ц (касаційне провадження №61-3239св18) вказану правову позицію підтримав».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі №537/3312/16-ц (провадження №61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, урахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив з того, ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 27 липня 2015 року та 30 липня 2015 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 9792 грн.
Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не урахували порушення відповідачем Умов та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого коштів з його карткового рахунку, оскільки він своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі №766/19614/18 (провадження №61-19350св19) вказано, що: «суди попередніх інстанцій вважали недоведеним те, що ОСОБА_1 ініціював збільшення кредитного ліміту за своїм картковим рахунком, здійснював спірні грошові перекази, а також що про ці операції його було повідомлено у момент їх вчинення.
Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про зупинення нарахування процентів та штрафних санкцій ОСОБА_1 по кредитній картці № НОМЕР_1 на розмір заборгованості 31 712 грн, яка виникла у зв`язку із неправомірним списанням без його волевиявлення кредитних коштів та подальшим нарахуванням на цю суму процентів і штрафних санкцій.
Аналогічна правова позиція викладена у зокрема постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14-ц (провадження №61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14-ц (провадження №61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі №182/3171/16 (провадження №61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі №179/1688/17 (провадження №61-12707св19). Колегія суддів також погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність транзакцій, які були здійснені в період із 02 год 32 хв по 04 год 14 хв 16 квітня 2018 року з використанням платіжної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , у зв`язку із чим залишок коштів по цій картці підлягає відновленню.
Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1, не є підставою для відмови у задоволенні позову».
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. [...] Ураховуючи те, що списання коштів відбувалося з рахунку платника за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача - ОСОБА_1, яка підключила на власному телефоні переадресацію на телефон невстановленої особи і тим самим надала можливість володіти інформацією про надіслані паролі, суди зробили обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі №712/4463/16-ц (провадження №61-22267св18)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі №755/19068/15-ц (провадження № 6134341св18) вказано: «судами попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановлено, що ОСОБА_1 платіжну карту не втрачала, ПІН та іншу інформацію, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не розголошувала і про несанкіоновані операції невідкладно проінформувала банк. Натомість АТ КБ «Приватбанк», незважаючи на встановлений за картою ліміт на розрахунки в мережі Інтернет у сумі 0 гривень, провів списання коштів з рахунку ОСОБА_1 і після її повідомлення про неправомірність цих операцій не відновив залишок коштів на рахунку. Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що позивач своїми діями або бездіяльністю сприяла втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно застосував до спірних правовідносин статті 1066, 1073 ЦК України, норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» і Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням та дійшов обґрунтованого висновку про обов`язок банка відновити залишок коштів на рахунку ОСОБА_1 з моменту повідомлення нею про здійснення несанкціонованих операцій».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19 (провадження №61-1035св21) зазначено: «емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 ст. 89 ЦПК України).
При зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що 14 листопада 2024 року в результаті неправомірних дій щодо неї сторонніми особами, шляхом проведення незаконних операцій з використанням електронно - обчислювальної техніки, заволодіння (можливо дублювання SIM-карти) номером мобільного телефону, було здійснено доступ до акаунту в системі «Monobank» та віртуальної картки, в результаті сторонніми особами було активовано пластикову картку «АТБ» та проведено зняття кредитних коштів (кредитного ліміту) в сумі 79558,43 грн. (враховуючи комісію).
Позивач вказувала, що не надавала банку згоду на здійснення відповідних платежів, мобільний телефон не губила та нікому не довіряла, номер картки, ПІН-код, СVV-код нікому не повідомляла, а відтак відбувся несанкціонований вхід у банківську систему та, як наслідок, несанкціоновані перекази коштів, або протиправні дії працівників банку, які мали доступ до її даних. Відразу після виявлення несанкціонованих переказів коштів, позивач неодноразово зверталась до АТ «Універсал Банк».
На підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, враховуючи вищевказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку позивача, дійшов правильного висновку, що саме відповідач, як надавач платіжних послуг, зобов`язаний вживати розумних заходів безпеки, щодо виконуваних платіжних операцій та збереження грошових коштів на рахунку клієнта, а тому є наявні правові підстави для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки втрата грошових коштів позивачем сталася внаслідок передачі своїх персональних даних, в тому числі в ПІН-коду, що в подальшому призвело до втрати коштів, оскільки вона не могла самостійно контролювати свій фінансовий рахунок, тобто саме позивач розголосила інформацію, що надала змогу ініціювати платіжні операції, а тому, саме позивач несе відповідальність за проведені нею операції по власному рахунку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом не встановлено, що дії чи бездіяльність позивача сприяли втраті інформації, яка дає змогу ініціювати такі платіжні операції.
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтвердили, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, щодо зняття грошових коштів з її карткового рахунку.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що: саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у знятті, перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як зняття коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи відзиву на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив. 
При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. 
Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про їх задоволення.
В частині оскарження апелянтом додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.
Встановлено, що до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла заява представника ОСОБА_1 - Федоренка В.С. про ухвалення додаткового рішення, у якій просив суд, ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 10000 грн.
На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду надано: договір №2/25 про надання правничої (правової) допомоги від 29 січня 2025 року; Додаток №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги №2/25 від 29 січня 2025 року, складений 20 лютого 2025 року; Акт приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої (правової) допомоги №2/25 від 29 січня 2025 року, складений 06 травня 2025 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №12 від 06 травня 2025 року. 
Згідно п. 5.1 договору про надання правничої допомоги №2/25 за виконання послуг, передбачених в п. 1.1. даного договору Клієнт зобов`язується сплатити кошти в сумі, визначеній додатком до даного Договору, який буде його невід`ємною частиною, шляхом безготівкової або готівкової оплати.
Згідно додатку №1 до договору сторони погодили, що вартість послуг у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Універсал Банк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів за участь адвоката в суді першої інстанції визначається сторонами у фіксованому розмірі 10000 грн. і не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про задоволення заяви представника позивача та відшкодуванню судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить стягнути з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.
На підтвердження понесений судових витрат на правову (правничу) допомогу представником позивача було додано до відзиву на апеляційну скаргу: договір №2/25 про надання правничої (правової) допомоги від 29 січня 2025 року; Додаток №2 від 01 липня 2025 року до договору про надання правничої (правової) допомоги № 2/25 від 29 січня 2025 року; Акт приймання-передачі наданих послуг від 07 липня 2025 року до Договору про надання правничої (правової) допомоги №2/25 від 29 січня 2025 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру №13 від 01 липня 2025 року. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що представник позивача, у відповідності до вимог ЦПК України, надіслав відзив на апеляційну скаргу відповідача АТ «Універсал Банк», що підтверджується квитанцією №3932479 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд покладає на відповідача витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 8000 грн., що обумовлено договором про надання правової допомоги №2/25 від 29 січня 2025 року.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Оскільки дія оскаржуваного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2025 року була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 19 червня 2025 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення. 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2025 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2025 року залишити без змін. 
Поновити дію рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2025 року.
Стягнути із Акціонерного товариства «Універсал Банк» (місце знаходження: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд.54/19, код ЄДРПОУ 21133352) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8000 гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба