ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року	Львів	Справа № 380/19111/25 пров. № А/857/4045/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,
за участю секретаря судового засідання: Березюка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львів апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 січня 2026 року із запереченнями (подані, як окрема апеляційна скарга) на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року з питань витребування доказів та розгляду справи колегією суддів, головуючий суддя – Гулкевич І.З., ухвалене у м. Львів, повний текст якого складено 19.11.2025 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради “Львівський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики” в особі в.о. директора Хобзея Б.П., про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та стягнення матеріальної та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, третя особа – КНП ЛОР “Львівський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики” в особі в.о. директора Хобзея Б.П., в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ (без номера та дати), виданий ОСОБА_2 в.о. начальником А.Білоусом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради про призначення ОСОБА_3 в.о. директора КНП ЛОР ЛОІАЦМС; зобов`язати відповідача розглянути заяву від 18.08.2025 року (№01-Н-2931 від 19.08.2025 року) та скаргу від 18.08.2025 року (№01-2833 від 19.08.2025 року) і прийняти законне рішення в порядку ст. 19 Конституції України та ст.15, ст.16 Закону України “Про звернення громадян”; стягнути солідарно з відповідачів матеріальну та моральну шкоду у розмірі 300 000 грн на користь позивачки ОСОБА_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що в.о. начальником А.Білоусом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради видано наказ без номера та дати, яким ОСОБА_3 призначено з 01.02.2025 виконувачем обов`язків директора КНП ЛОР ЛОІАЦМС. Вказаний наказ оформлений не належним чином, оскільки відсутня дата та номер; не було зборів трудового колективу про обговорення ОСОБА_3 на посаду в.о. директора КНП ЛОР ЛОІАЦМС; ОСОБА_3 не був представлений колективу КНП ЛОР ЛОІАЦМС; наказ не зачитано на загальних зборах КНП ЛОР ЛОІАЦМС; відбулася узурпація влади. Наказ суперечить чинному законодавству та статутним документам КНП ЛОР, які передбачають призначення керівника через конкурс, рішення сесії або обговорення з колективом. Порушено права позивачки як працівника КНП ЛОР ЛОІАЦМС (груповий мобінг організований ОСОБА_3 ). Відповідач умисно не розглянув заяву та скаргу позивачки від 18.08.2025. Внаслідок протиправних дій відповідача позивачці було завдано матеріальної та моральної шкоди.
16.12.2025 року позивач подала клопотання про витребування доказів та клопотання про розгляд справи колегією суддів.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року клопотання ОСОБА_1 від 16.12.2025 року за вхідним №99684 про витребування доказів та від 16.12.2025 року за вхідним №99697 про розгляд справи колегією суддів у справі №380/19111/25 повернуто без розгляду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 січня 2026 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеними рішенням та ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила їх в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити; скасувати ухвалу про повернення клопотань без розгляду та направити справу на повторний розгляд із забезпеченням витребування доказів та колегіального розгляду, відповідно до вимог КАС України та принципів доступу до суду.
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не врахував, що призначення ОСОБА_3 на посаду в.о. директора КНП ЛОР ЛОІАЦМС не відповідало статуту підприємства, який передбачає конкурсне призначення. Суд поклав надмірну увагу на воєнний стан, при цьому ігноруючи положення ст. 43, ч.2 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, яка передбачає обов`язковий порядок призначення керівника комунального підприємства через конкурс або рішення пленарного засідання ради. Суд не дослідив факти порушення процедурної прозорості та участі трудового колективу у призначенні керівника. Суд не дослідив належним чином факт бездіяльності відповідача щодо розгляду звернень, що порушує права апелянта. Суд обмежився формальними доводами відповідача і третіх осіб, не врахував фактичні обставини призначення керівника.
В апеляційній скарзі на ухвалу суду апелянт вказує на те, що повторність клопотання не означає його безпідставність; попередні клопотання не були належним чином розглянуті по суті; позивач має право на повторне звернення, якщо попередні ухвали не забезпечили ефективного доступу до доказів та реалізації прав.
В судовому засіданні позивач підтримала подані апеляційні скарги, вважає оскаржені ухвалу та рішення суду незаконними та повністю підтримала доводи, зазначені у апеляційних скаргах.
Представник відповідача та третьої особи заперечили проти апеляційних скарг, вважають оскаржені ухвалу та рішення суду законними та обґрунтованими та просили апеляційні скарги залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 31.01.2025 року Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради видано наказ № 149-ОС “Про покладання в.о. директора комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради “Львівський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики” ОСОБА_4 звільнено з посади, а виконання обов`язків директора комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради “Львівський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики” покладено на заступника директора з медичної статистики ОСОБА_3 .
18.08.2025 року ОСОБА_1 подала заяву до Львівської обласної ради та Управління майном спільної власності Львівської обласної ради (зареєстрована 19.08.2025 року №01-Н-2831 в Львівській обласній раді) про призначення її в.о. директором КНП ЛОР ЛОІАЦМС.
Також 18.08.2025 року ОСОБА_1 подала скаргу до Львівської міської ради, Львівської обласної ради (зареєстрована 19.08.2025 року №01-Н-2833 в Львівській обласній раді) про визнання протиправну, незаконну, неконституційну реорганізацію КНП 1-шої міської поліклініки м. Львова і умисну протиправну ухвалу Львівської міської ради від 06.03.2025 року №6084.
Вважаючи наказ №1490ОС від 31.01.2025 року протиправним та не розгляду її заяви та скарги від 18.08.2025 року, позивач звернулася до суду із цим позовом.
Повертаючи без розгляду клопотання позивача про витребування доказів та про розгляд справи колегією суддів, суд попередньої інстанції виходив з того, що вказані клопотання були вирішені судом по суті, про що постановлені відповідні ухвали від 07.11.2025 року, 17.11.2025 року, 15.12.2025 року, якими відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів та ухвали від 07.11.2025 року, 24.11.2025 року, 04.12.2025 року, якими відмовлено у задоволенні клопотання про колегіальний розгляд справи.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено ті обставини, на яких ґрунтуються її позовні вимоги, натомість відповідач виконав процесуальний обов`язок доказування та підтвердив правомірність своїх дій.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Спеціальним законом, що регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування, є Закон України від 07.06.2001 № 2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі Закон № 2493-III).
Згідно зі ст. 2 Закону № 2493-ІІІ посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Відповідно до ст. 3 Закону № 2493-III посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
Відповідно до ст. 10 Закону № 2493-III, прийняття на службу в органи місцевого самоврядування на посади керівника секретаріату (керуючого справами) районної, обласної ради, керуючого справами виконавчого апарату обласних і районних рад, керівників відділів, управлінь та інших працівників органів місцевого самоврядування шляхом призначення відповідно сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради здійснюється на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
Проведення конкурсу, випробування та стажування при прийнятті на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється в порядку, визначеному законодавством України про державну службу.
Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 року №246 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби» Порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2002 року №169 (далі Порядок № 169), застосовується під час прийняття на службу в органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Відповідно до пункту 6 Порядку № 169, умови проведення конкурсу в окремому державному органі відповідно до цього Порядку визначаються його керівником, який призначає на посади та звільняє з посад державних службовців.
Рішення про проведення конкурсу приймається керівником органу за наявності вакантної посади державного службовця.
Відповідно до п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2493-ІІІ дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.
Частиною 2 ст. 21 України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон № 889-VIII) визначено, що прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону № 889-VIII, з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, проводиться конкурс на зайняття посади державної служби (далі - конкурс) відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби (далі - Порядок проведення конкурсу), що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Конкурс проводиться:
1) на зайняття вакантної посади державної служби;
2) на посаду на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної служби;
3) на посади державної служби, що займають особи, припинення державної служби яких має відбутися відповідно до пункту 7 частини першої статті 83 цього Закону;
4) на посади державної служби категорії "А", що займають особи, у яких спливає строк призначення.
Означені норми права дають підстави для висновку, що прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється на конкурсній основі.
При цьому, колегія суддів зазначає. що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, дія якого неодноразово продовжувалась та триває до сьогодні.
20.05.2022 року набрав чинності Закон України від 12.05.2022 року №2259-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування державної служби та місцевого самоврядування у період дії воєнного стану», яким зокрема, абзац 1 ч. 5 та абзац 2 ч. 7 ст. 10 Закону України від 12.05.2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» викладено в наступній редакції:
У період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад, а також за наявності у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.
Після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.
Таким чином, в період дії правового режиму воєнного стану законодавством передбачений спеціальний порядок призначення осіб на посади в органі місцевого самоврядування: без проведення конкурсу, а лише на підставі заяви, особової картки та документів, що підтверджують наявність відповідної освіти та досвіду роботи. Спрощуючи процедуру прийняття на посади державної служби та на посади в органах місцевого самоврядування, законодавець мав на меті забезпечити безперервну роботу цих органів по реалізації ними публічної влади в умовах воєнного стану.
Відтак, в період дії правового режиму воєнного стану конкурси на заміщення посад державної служби та посад в органах місцевого самоврядування не проводяться.
Судом встановлено, що рішенням обласної ради від 17.04.2018 року №658 “Про призначення директора комунального закладу Львівської обласної ради “Львівський обласний центр громадського здоров`я”, враховуючи рішення конкурсної комісії (протокол №3 від 03.04.2018 року), ОСОБА_4 призначено директором комунального закладу Львівської обласної ради “Львівський обласний центр громадського здоров`я” терміном на 5 (п`ять) років з 19.04.2018 року.
Наказом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради від 16.06.2021 року №18-С, враховуючи пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17.02.2021 року № 106 “Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 27.11.2019 року №1121”, КНП ЛОР Львівський обласний центр громадського здоров`я” перейменовано на КНП ЛОР “Львівський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики”.
Наказом Управління майна спільної власності від 18.04.2023 року №207-З ОСОБА_4 призначено виконувачем обов`язків директора некомерційного підприємства Львівської обласної ради “Львівський обласний інформаційно аналітичний центр медичної статистики”.
ОСОБА_4 20.01.2025 року подала заяву про звільнення за згодою сторін з 31.01.2025 року.
Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради видано наказ від 31.01.2025 року №149-ОС “Про покладання в.о. директора комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради “Львівський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики” ОСОБА_4 звільнено з посади, а виконання обов`язків директора комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради “Львівський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики” покладено на заступника директора з медичної статистики ОСОБА_3 .
Колегія суддів звертає увагу, що на день призначення ОСОБА_3 в.о. директором комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради “Львівський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики” діяв воєнний стан, відтак призначення директора комунального підприємства може здійснюватися без конкурсного відбору.
Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 52 Інструкції з діловодства в управлінні майном спільної власності Львівської обласної ради, затвердженої наказом управління майном спільної власності Львівської обласної ради №11-Н від 31.01.2025 року, реєстрація вихідних електронних документів здійснюється в автоматизованому режимі під час їх підписання. Внутрішні документи (листи, службові записки, доповідні записки) під час їх підписання реєструються автоматично.
Як слідує з матеріалів справи, оспорюваному наказу, після підписання в.о. начальника управління А. Білоусом, було автоматично визначено реєстраційний номер наказу, та на якому відображається дата підписання наказу.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними покликання апелянта про те, що оспорюваний наказ оформлений з порушеннями, оскільки не вказана дата та номер наказу.
Також, Конституція України встановлює, що усі громадяни мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглядати звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР), який забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Так, відповідно до статті 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Вимоги до звернення визначені статтею 5 Закону № 393/96-ВР, відповідно до положень якої у зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги.
Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 Закону № 393/96-ВР, згідно із якою звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
При цьому, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями (стаття 7 Закону № 393/96-ВР).
Стаття 18 Закону № 393/96-ВР передбачає, що особа, яка звернулася із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.
Згідно із ст. 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.
При цьому, відповідно до статті 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Статтею 15 Закону №393/96-ВР передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх 
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Судом встановлено, що 18.08.2025 року ОСОБА_1 подала заяву до Львівської обласної ради та Управління майном спільної власності Львівської обласної ради (зареєстрована 19.08.2025 року №01-Н-2831 в Львівській обласній раді) про призначення її в.о. директором КНП ЛОР ЛОІАЦМС.
Листом від 25.08.2025 року №1170 Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради надало відповідь на заяву ОСОБА_1 від 18.08.2025 року (зареєстрована 19.08.2025 №01-Н-2831 в Львівській обласній раді), якій повідомлено, що згідно статуту Підприємства виконання обов`язків керівника підприємства до прийняття відповідного кадрового рішення Львівською обласною радою здійснює виконувач обов`язків директора, призначений наказом Управління за поданням Департаменту охорони здоров`я ЛОДА. Подання з приводу призначення ОСОБА_1 на посаду директора підприємства до Управління не надходило.
Також, 18.08.2025 ОСОБА_1 подала скаргу до Львівської міської ради, Львівської обласної ради (зареєстрована 19.08.2025 №01-Н-2833 в Львівській обласній раді) про визнання протиправну незаконну, неконституційну реорганізацію КНП 1-шої міської поліклініки м. Львова і умисну протиправну ухвалу Львівської міської ради від 06.03.2025 року №6084.
Листом від 22.08.2025 року №03-40х-124 Львівська обласна рада надала відповідь на скаргу, в якій рекомендувала заявнику звернутися до Львівської міської ради-представницького органу місцевого самоврядування, що відповідно до Закону представляє Львівську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування.
Таким чином, суд вважає, що заява і скарга позивача були розглянуті в межах компетенції, в порядку та у строк, встановлені Законом України “Про звернення громадян”, та були надані відповіді листами від 22.08.2025 року та 25.08.2025 року, відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Стосовно наявності підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то колегія суддів зазначає, що такі вимоги є похідною, а з огляду на те, що судами встановлено правомірність дій та рішення відповідача в межах спірних правовідносин, підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди в межах спірних правовідносин - відсутні.
Поряд з цим, судом враховується, що стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі -ЦК) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Аналогічну позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року по справі №815/7401/16.
За висновками Верховного Суду, які були сформульовані у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Статтею 1173 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
З пункту 5 постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" №6 від 27.03.1992 вбачається, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Отже, для вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Кожна із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування завданої шкоди. При цьому, враховуючи специфіку адміністративних правовідносин, відповідно до 1173 ЦК вина органу місцевого самоврядування як обов`язкова підстава матеріальної відповідальності виключається.
Однак, позивачем, будь-яких доказів того, що оскаржувані дії відповідача будь-яким чином вплинули на стан здоров`я позивачки, спричинили погіршення її стану не надано.
Саме лише посилання на протиправність дій суб`єкта владних повноважень та незадовільний стан здоров`я недостатньо для прийняття рішення про відшкодування шкоди.
Посилання позивача на копії медичних документів не є належним доказом в розумінні ст. 73 КАС України, оскільки жодним чином не доводять причинно наслідкового зв`язку захворювань позивача з прийнятим відповідачем рішенням.
Таким чином, сукупність всіх передумов, з якими закон пов`язує можливість відшкодування моральної шкоди, у даному випадку відсутня, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Також, відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного Кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Таким чином, для відшкодування шкоди в порядку 1166 Цивільного Кодексу України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки стаття 22 Цивільного Кодексу України) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
З врахуванням встановлених судом обставин, підставою для застосування цивільно-правової відповідальності за нормами статті 1166 Цивільного Кодексу України є наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 Цивільного Кодексу України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.
Позивачу для доведення обґрунтованості своїх вимог необхідно підтвердити наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою як обов`язкову умову відповідальності за її спричинення.
Під матеріальною шкодою слід розуміти зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику (в тому числі збитки).
За встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що у цій справі позивач не обґрунтував належними та допустимими доказами як самого факту заподіяння їй матеріальної шкоди внаслідок прийняття відповідачем оскарженого рішення, так і розміру заподіяної шкоди.
З приводу заперечень апелянта (подані, як окрема апеляційна скарга) на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року з питань витребування доказів та розгляду справи колегією суддів, суд дійшов висновку про наступне.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Стаття 73 КАС України визначає належність доказів, відповідно до якої належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
На підставі статті 80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Відповідно до частини 2 статті 80 КАС України у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу (ч. 3 ст. 80 КАС України).
Колегія суддів звертає увагу, що звертаючись до суду із клопотанням про витребування доказів заявником слід зазначити про заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Крім цього, колегія суддів бере до уваги позицію Верховного Суду у своїй постанові від 18 лютого 2021 року у справі №818/237/17, відповідно до якої обов`язок суду сприяти сторонам у витребувані документів виникає тоді, коли сторони самостійно не мають такої можливості з об`єктивних причин. В інших випадках, сторони користуються свободою в надані суду доказів.
Матеріалами справи підтверджено, що 03.11.2025 року, 11.11.2025 року, 11.12.2025 року ОСОБА_1 зверталася до суду з клопотаннями про витребування доказів.
Вказані клопотання були вирішені судом по суті, про що постановлені відповідні ухвали від 07.11.2025 року, 17.11.2025 року, 15.12.2025 року, якими відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів.
При цьому, у розглядуваному клопотанні заявник не наводила жодних інших підстав або нових обставин відмінних від тих, що означені в попередніх клопотаннях, які б дали можливість повторно вирішити питання, які вже вирішено судом.
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що заявником на наведено підстав, що перешкоджали б самостійно витребувати вказані документи, оскільки не містить доказів самостійного звернення із витребуванням вказаних доказів.
Також, відповідно до частини 1 статті 32 Кодексу адміністративного судочинства України усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.
Згідно з частиною 2 статті 33 КАС України будь-яку справу, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється відповідна ухвала.
Зміст наведеної норми свідчить про те, що залежно від категорії і складності будь-яку адміністративну справу, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів за виключенням справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження.
При цьому законодавець передбачив, що під час вирішення питання про доцільність розгляду тієї чи іншої справи колегією у складі трьох суддів враховуються категорія справи та її складність.
"Складність справи" - це суто оціночне поняття, тому визначення ступеня складності справи не може обмежуватися вичерпним переліком критеріїв і має визначатися судом самостійно з урахуванням конкретних обставин справи, враховуючи, наприклад, предмет спору, кількісний склад учасників судового розгляду, обсяг необхідних для вирішення справи доказів, правові підстави позову, великий суспільний інтерес до справи та інше.
Суд зауважує, що під час вирішення питання про розгляд справи колегією суддів у цій адміністративній справі судом враховувався предмет доказування, склад учасників, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даної справи, тому вважав за можливе розглядати цю справу у порядку письмового провадження.
Таким чином, при постановленні ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року з питань витребування доказів та розгляду справи колегією суддів судом попередньої інстанції не було порушено норм матеріального чи процесуального права, а заперечення апелянта на вказану ухвалу не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.
Вирішуючи питання щодо постановлення окремої ухвали щодо виявлених порушень законодавства з боку відповідача та посадових осіб, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною першою статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними (частина друга статті 249 КАС України).
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення (частина четверта 249 КАС України).
Окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
Необхідність її винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.
Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно (ч. 3).
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.
Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Таким чином, окрема ухвала є способом реагування суду на випадки виявлення порушення законності та правопорядку, які не можуть бути усунені ним самостійно при вирішенні адміністративного спору з використанням представлених адміністративним процесуальним законом засобів.
Випадки постановлення окремої ухвали з метою її направлення суб`єкту владних повноважень не можуть відтворювати підстави прийняття судового рішення про задоволення позову. Окрема ухвала виноситься судом у зв`язку з виявленням під час судового розгляду порушення законності, які не охоплюються предметом спору та не можуть бути усунені шляхом розв`язання спору по суті. При цьому такі порушення мають негативно впливати на стан суб`єктивних прав та обов`язків особи у публічно-правових відносинах.
Таким чином, підставою для прийняття окремої ухвали є саме достовірно встановлене судом в ході судового засідання порушення законності та правопорядку.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли, водночас постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки в ході судового розгляду не встановлено порушень законодавства з боку відповідача та його посадових осіб, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для постановлення окремої ухвали.
Водночас, позивачем не наведено конкретних обставин, які можуть свідчити про те, що дії відповідача носять очевидний, систематичний протиправний характер та такі дії спрямовані навмисно на грубе порушення прав позивача. Більше того, позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували обґрунтування його доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 січня 2026 року із запереченнями (подані, як окрема апеляційна скарга) на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року з питань витребування доказів та розгляду справи колегією суддів залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 січня 2026 року у справі №380/19111/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	

Повний текст постанови складено 13.04.2026 року.