Справа №464/3987/24 Головуючий у 1 інстанції:Тімченко О. В. 
Провадження №22-ц/811/158/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,
секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представниці позивача АТ КБ «Приватбанк» – Деркач О.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Тімченко О.В. від 04 грудня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 грудня 2024 року– відмовлено в позові повністю.
Вказане рішення оскаржило Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення Сихівського районного суду м.Львова від 04 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Зазначають, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не встановлені істотні обставини по справі, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення. Звертають увагу, що рішення Сихівського районного суду м. Львова 2-1306/11 від 22 серпня 2011року про задоволення позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 1774 477,90 грн. та 2 240 грн. судових витрат виконано не було, заборгованість не погашена. Зазначають, що в справі безпідставними є посилання суду першої інстанції на рішення Франківського районного судум.Львова від 12 квітня 2017 року в справі №464/10849/14-ц, оскільки за результатом розгляду справи №464/10849/14-ц суд вирішив: В частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА 1 про стягнення заборгованості за кредитним договором N?LVKCG000000002 від 05.10.2007 року в сумі 1774477,90 грн., що її стягнуто за рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 серпня 2011 року, провадження у справі закрити, з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.  В іншій частині позову Публічного акціоверного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА 1, ОСОБА 2 про стягнення заборгованості за кредитним договором N?LVKCG000000002 від 05.10.2007 року - відмовити за безпідставністю позовних вимог. Отже як вбачається з тексту рішення Франківського районного суду м.Львова від 12 квітня 2017 року у справі №464/10849/14-ц суд не розглядав питання стягнення 1774477,90 грн. по суті, відмовлено саме в «іншій частині» (5040833,60 грн. -1774477,90 грн.). Більш того, в іншій частині про яку йдеться відмовлено не в звя`зку з позасудовим вирішенням спору, а за безпідставністю позовних вимог. Тобто апеляційним судом змінено підстави відмови в цій частині. Наголошують, що в справі №464/3987/24 безпідставним є посилання суду 1 інстанції в оскаржуваному рішенні на рішення Франківського районного суду М.Львова від 12 квітня 2017 року у справі №464/10849/14-ц.
В судове засідання окрім представниці позивача АТ КБ «Приватбанк» – Деркач О.Р., решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці позивача – на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 129-1 Конституції України, ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 13, 18, 81, 82, 258, 259, 263-265 ЦПК України, постанови Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №922/643/19, від 06 вересня 2022 року у справі №640/10625/21, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 та відмовляючи в позові повністю, – виходив з того, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22 серпня 2011 року у справі №2-1306/11 стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №LVKCG0000002 від 10 жовтня 2007 року на загальну суму 1 774 477 грн 90 коп. (еквівалентно 222 924,36 доларів США, з яких: 147 929,08 доларів США заборгованості за кредитом, 73 247,32 доларів США заборгованості по сплаті процентів та 1747,96 доларів США пені). Постановою головного державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Лавришин М.М. від 14 жовтня 2011 року відкрито виконавче провадження ВП №29297714 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання згаданого рішення суду. Постановою державного виконавця від 22 грудня 2011 року виконавчий документ повернуто стягувачу. Заявлення вимоги про стягнення 159 848,86 грн. 3% річних та 388 015,21 грн. інфляційних нарахувань, виходячи із непогашеної за кредитним договором суми заборгованості 1 774 477,90 грн., як зазначено у позові та як ствердила у суді представник позивача, вочевидь не відповідає дійсності з огляду на наступне. За відомостями Єдиного реєстру судових рішень рішенням Франківського районного суду м.Львова від 12 квітня 2017 року у справі №464/10849/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, однозначно та безумовно встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 відбулося позасудове врегулювання спору за кредитним договором № LVKCG0000002 від 10.10.2007 року, шляхом припинення 18 лютого 2011 року договору іпотеки та укладення відповідних договорів купівлі-продажу предмету іпотеки. З цією метою ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Тишківській Р.І. заяву (повідомлення) про зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 загальною площею – 142,2 кв.м, належної ОСОБА_1 , що була передана в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №LVKCG0000002 від 10 жовтня 2007 року, у зв`язку з зверненням стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Грошові кошти отримані від реалізації предмету іпотеки були спрямовані на погашення заборгованості по кредитному договору №LVKCG0000002 від 10 жовтня 2007 року. Рішення Франківського районного суду м.Львова від 12 квітня 2017 року лише у частині вирішення позовних вимог змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року, останнє залишено без змін постановою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року. Беззаперечено установлений у судовому порядку преюдиційний факт спрямування отриманих грошових коштів від реалізації предмету іпотеки (квартири) на погашення заборгованості за кредитним договором №LVKCG0000002 від 10.10.2007 року спростовують твердження позивача про зворотнє. Дії позивача по замовчуванню щодо наявності численних судових спорів по виконанню кредитного договору №LVKCG0000002 від 10.10.2007 року та погашення заборгованості по такому за рахунок предмета іпотеки, на переконання суду, не відповідають стандарту добросовісності. Оскільки позивачем до позову не долучено жодного документального підтвердження обрахунку заборгованості у розмірі 547 864,07 грн. з урахуванням отриманих коштів за рахунок продажу предмета іпотеки, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, які ґрунтуються виключно на припущеннях. Інших доказів позивачем не надано. Позивач клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв, а, зважаючи на вимоги цивільного процесуального законодавства, зокрема засади змагальності та диспозитивності, суд не вправі за власною ініціативою витребувати у позивача докази. Позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення заборгованості та порушення відповідачем прав позивача, які б підлягали судовому захисту. Наведене зумовило відмову у позові.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також практиці суду касаційної інстанції, що підлягає застосуванню в аналогічних правовідносинах, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
У червні 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просило:
- стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 547864,07 грн.
В обґрунтування позову зазначали, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22.08.2011р. у справі позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 1 774 477грн. та судові витрати на суму 2 240грн. Сихівським ВДВС Львівського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження №29297714 (ідентифікатор доступу 1843А156139) на виконання зазначеного рішення Сихівського районного суду м. Львова 2-1306/11 від 22 серпня 2011 року. Однак в результаті заходів з примусового стягнення боргу майна у боржника не було виявлено, заборгованість не стягнуто. Постановою Сихівського ВДВС Львівського міського управління юстиції від 22.12.2011 у виконавчому провадженні N?29297714 виконавчий документ було повернуто стягувачу. Отже, рішення Сихівського районного суду м. Львова 2-1306/11 від 22 серпня 2011 року про задоволення позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 1 774 477,90 грн. та 2 240 грн. судових витрат ані в 2011 році, ані в подальшому виконано не було, заборгованість не погашена. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов?язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
За ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
За ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 Цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам:
1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс;
2) індекс повинен ґрунтуватися на об`єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів;
3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг.
У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом.
Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.
Також, Верховний Суд в постанові від 26 листопада 2018 року у справі №464/10849/14-ц зазначив, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Саме такі висновки містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).
У ст.129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
За змістом ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як виснував Верховний Суд у постановах від 26 листопада 2019 року у справі №922/643/19, від 06 вересня 2022 року у справі № 640/10625/21, факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.
Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, – заочним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 05.02.2009 року у справі №2-73/2009 позов ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі філії «Західне головне регіональне управління» ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення – задоволено.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею -142,2 кв.м., що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І. 21.01.2009 року за реєстровим №72, право власності на яку зареєстроване 22.01.2009 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», згідно Витягу №21635142 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 25885343) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVKCG000000002 від 05.10.2007 р. в розмірі 1937703 грн. 61 коп. (один міліон дев`ятсот тридцять сім тисяч сімсот три гривні шістдесят одна копійка), шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
Виселено ОСОБА_1 , який зареєстрований і проживає у квартирі АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у м.Львові.
Також, заочним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22 серпня 2011 року в справі №2-1306/11 позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 1 774 477,90 грн. (один мільйон сімсот сімдесят чотири тисячі чотириста сімдесят сім гривень 90 коп.) та судові витрати на суму 2 240,00 грн. (дві тисячі двісті сорок гривень 00 коп.).
Крім цього, Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 12 квітня 2017 року в справі №464/10849/14-ц в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №LVKCG000000002 від 05.10.2007 року в сумі 1774477,90 грн., що її стягнуто за рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 серпня 2011 року, провадження у справі закрито, з підстав передбачених п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України. 
В іншій частині позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №LVKCG000000002 від 05.10.2007 року - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» – задоволено частково.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2017 року в частині закриття провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – скасовано та справу в цій частині вимог направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 20 березня 2020 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, – залишено без розгляду.
Також, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» – задоволено частково.
Рішення Франківського районного суду м.Львова від 12 квітня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором – скасовано та ухвалено у цій частині вимог нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року залишено без змін.
Крім цього, як встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року, із поданого банком розрахунку заборгованості, що міститься у матеріалах справи (т.1, а.с.4-6) та було підтверджено і представником позивача у судовому засіданні, перші кошти, які надійшли на погашення заборгованості, що виникла за договором надійшли у банк 28.11.2008 року (33919,62 долари США). На 120 двадцятий день з часу укладення договору (18.01.2008 року) жодних коштів на погашення необхідних до сплати платежів за договором позичальником внесено не було та відповідно до умов вказаного пункту договору строк дії договору було змінено та 31.01.2008 року для позичальника настав строк повернення (сплати) суми кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі. Також, після зміни строку дії договору, нарахування відсотків, пені, тощо, про які вказує Банк після вказаної дати слід вважати таким, що здійснено не у відповідності до умов договору на вимог закону, а відповідно не є заборгованістю за договором. Зважаючи на вказане у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з позичальника нарахованої за період з 1.04.2011 року було відмовлено. Що стосувалось заборгованості нарахованої до цієї дати, то справа у цій частині позовних вимог заявлених до боржника надіслана на новий розгляд до суду першої інстанції.
Крім цього, як вбачається з вказаних рішень, а також не заперечується банком, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 відбулося позасудове врегулювання спору за кредитним договором №LVKCG0000002 від 10.10.2007 року, шляхом припинення 18.02.2011 року договору іпотеки та укладення відповідних договорів купівлі-продажу предмету іпотеки.
З цією метою ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Тишківській Р.І. заяву (повідомлення) про зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 загальною площею – 142,2 кв.м., належної ОСОБА_1 , що була передана в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №LVKCG0000002 від 10.10.2007 року, у зв`язку з зверненням стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Грошові кошти отримані від реалізації предмету іпотеки були спрямовані на погашення заборгованості по кредитному договору №LVKCG0000002 від 10.10.2007 року. Також, з повідомлення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Тишківської Р.І. від 04.11.2016 року №135/01-16 вбачалось, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з листом від 18.02.2011 року №983 про зняття заборони відчуження квартири, зазначеної в договорі іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 площею 142,2 кв.м., у зв`язку із припиненням договору іпотеки. Уповноваженим представником ПАТ КБ «ПриватБанк» Линдою І.Є. було подано повідомлення про виключення запису з Державного реєстру іпотек від 18.02.2011 року №894. Вказана квартира відчужена згідно договорів купівлі-продажу 1/2 ідеальної частки квартири від 21.02.2011 року №305 та від 23.02.2011 року №315. 
Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, 14.10.2011 року державною виконавицею Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Лавришин М.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №29297714 з виконання виконавчого листа №2-1306 виданого Сихівським районним судом м.Львова 19.09.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 1774477,90 грн. та судові витрати на суму 2240,00 грн., всього 1776717,90 грн. (а.с.15).
В подальшому, 22.12.2011 року державною виконавицею Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Лавришин М.М. було винесено постанову про повернення виконавчого документа №2-1306 від 19.09.2011 року стягувачеві.
Так, виконавчий лист №2-1306 від 09.09.2011 року виданий Сихівським районним судом м.Львова 19.09.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 1774477,90 грн. та судові витрати на суму 2240,00 грн., всього 1776717,90 грн. було повернуто стягувачеві ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки в процесі примусового виконання встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем, відповідно до чинного законодавства, заходи щодо розшуку такого майна виявилось безрезультатним, а тому виконавче провадження повернуто.
Доказів, що вказаний виконавчий лист повторно пред`являвся до виконання матеріали справи не містять.
Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» (станом на 22.12.2011 року), виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 
1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, – протягом трьох місяців; 
2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно, оскільки виконавчий лист №2-1306 виданий Сихівським районним судом м.Львова 19.09.2011 року, після його повернення стягувачу 22.12.2011 року, повторно не пред`являвся, слід вважати, що рішення Сихівського районного суду м.Львова від 22 серпня 2011 року в справі №2-1306/11 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, не може бути виконане, оскільки строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив.
Відтак, з наведеного вбачається, що: кредитний договір укладений між сторонами був припинений вимогою про дострокове повернення боргу; рішення суду про стягнення боргу було виконано та борг був погашений шляхом сплати частини суми заборгованості боржником та відчуженням його нерухомого майна, яке перебувало в іпотеці банку; банком після закінчення строку дії договору були безпідставно нараховані відсотки та інші платежі за договором; а також не пред`явивши виконавчий документ до виконання банк витратив право на повернення боргу, який виник з рішення суду.
Відповідно, оскільки зобов`язання між сторонами припинилось, борг погашений та право на стягнення боргу за рішенням суду втрачено, подальші нарахування здійснені банком не слід вважати правомірними.
Відтак, колегія суддів вважає, що у банку не було законних підстав для нарахування спірної заборгованості за ст. 625 ЦК України на неіснуючий борг.
Тому, судом першої інстанції правильно встановлено та доводами апеляційної скарги не спростовано, що заявлення вимоги про стягнення 159 848,86 грн. 3% річних та 388 015,21 грн. інфляційних нарахувань, виходячи із непогашеної за кредитним договором суми заборгованості 1 774 477,90 грн., вочевидь не відповідає дійсності, а відтак зумовлює відмову у позові.
Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» – залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 грудня 2024 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року.

Головуючий:    Я.А. Левик

Судді:   Н.П. Крайник 

М.М. Шандра