ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 380/9003/25
адміністративне провадження № К/990/51030/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом  ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 
до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області 
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року (ухвалене суддею Ланкевичем А.З.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року (прийняту у складі колегії: головуючого судді Гудими Л.Я., суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.),
У С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог
1. У травні 2025 року ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ), звернулася до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - Управління, скаржник), в якому просила:
- визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення розміру щомісячної грошової виплати та відмови у проведенні перерахунку та доплати до пенсії щомісячної грошової виплати у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року (із розрахунку на місяць) відповідно до Закону України «Про щомісячну грошову виплату деяким категоріям громадян» від 27 липня 2022 року №2454-IХ (далі - Закон №2454-IХ);
- зобов`язати відповідача провести з 01 січня 2025 року перерахунок та доплату до пенсії щомісячної грошової виплати у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року (із розрахунку на місяць) відповідно до Закону №2454-IX.
2. В обґрунтування позовної заяви позивачкою зазначено, що розмір щомісячної грошової виплати за звання Герой України її доньці встановлено у розмірі 33,3% від мінімальної заробітної плати. На звернення позивачки, Управління листом від 18 березня 2025 року повідомило, що до пенсії в разі втрати годувальника з 01 січня 2023 року призначено щомісячну грошову виплату відповідно до статті 4 Закону №2454-ІХ у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня календарного року, в рівних частинах. Позивачка вважає дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку щомісячної грошової виплати відповідно до вимог Закону №2454-ІХ у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року (із розрахунку на місяць) протиправними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства України. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року, позов задоволено повністю.
4. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що положення Закону України №2454-ІХ не передбачають розподілу щомісячної грошової виплати між членами сім`ї загиблого, які отримують пенсію у зв`язку з втратою годувальника, а отже така виплата має встановлюватися кожному одержувачу окремо у повному розмірі, визначеному законом; у зв`язку з цим суди дійшли висновку про протиправність дій органу Пенсійного фонду щодо зменшення розміру виплати шляхом її пропорційного розподілу, а також про обґрунтованість вимог позивачки щодо проведення перерахунку і виплати щомісячної грошової виплати у розмірі мінімальної заробітної плати. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги 
5. Не погоджуючись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
6. На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статті 4 Закону №2454-ІХ, постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання призначення і виплати щомісячної грошової виплати деяким категоріям громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною і брали безпосередню участь у захисті суверенітету та територіальної цілісності України, та членам сімей загиблих (померлих) громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною» від 20 січня 2023 року №79 (далі - постанова КМУ №79), за відсутності висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах.
7. На обґрунтування касаційної скарги відповідач зазначає, що суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, дійшли необґрунтованого висновку щодо порядку розрахунку розміру щомісячної грошової виплати. Скаржник наголошує, що згідно зі статтею 4 Закону №2454-ІХ, щомісячна грошова виплата встановлюється на всіх членів сім`ї загиблого (померлого) у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року, а не у розмірі мінімальної заробітної плати на кожного окремого члена сім`ї.
8. Скаржник вказує, що у цій справі на утриманні перебуває троє членів сім`ї загиблого (позивачка в інтересах доньки та двоє батьків загиблого, які отримують виплати в іншому територіальному органі), а тому, на його переконання, сума виплати (мінімальна заробітна плата) повинна розподілятися між ними порівну, тобто в розмірі 1/3 від встановленої мінімальної заробітної плати для кожного. Суди ж помилково зобов`язали нарахувати виплату позивачці у повному розмірі мінімальної заробітної плати без урахування інших членів сім`ї, на яких поширюється дія вказаного Закону.
9. Скаржник просить Верховний Суд сформувати правову позицію стосовно того, чи передбачає положення статті 4 Закону №2454-ІХ виплату в розмірі однієї мінімальної заробітної плати кожному члену сім`ї окремо, чи ця сума є загальною для всієї сім`ї та підлягає розподілу між усіма правомочними членами сім`ї у рівних частках.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
10. Касаційна скарга надійшла до Суду 08 грудня 2025 року.
11. Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 380/9003/25, витребувано адміністративну справу та запропоновано учасникам справи надати відзив на касаційну скаргу.
12. Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 09 квітня 2026 року.
13. При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.
Позиція інших учасників справи
14. Від позивачки відзиву на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду рішень судів попередніх інстанцій. При цьому колегія суддів зазначає, що копія ухвали Верховного Суду про відкриття касаційного провадження отримана ОСОБА_1 02 січня 2026 року згідно поштового ідентифікатора R067066243947.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
15. Суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановили, що ОСОБА_1 , з 01 січня 2023 року перебуває на обліку в Управлінні та отримує пенсію в разі втрати годувальника ( ОСОБА_3 ) на неповнолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі - Закон №2262-XII).
16. Крім того, батьки загиблого сина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також отримують пенсію в разі втрати годувальника та перебувають на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Тернопільській області.
17. Указом Президента України №450/2021 від 28 серпня 2021 року ОСОБА_3 присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена «Золота Зірка».
18. Позивачці з 01 січня 2023 року призначено щомісячну грошову виплату для членів сімей загиблих (померлих) громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною відповідно до Закону №2454-ІХ в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року, в рівних частинах (33,3%).
19. 06 березня 2025 року позивачка звернулася до відповідача із заявою, в якій просила перерахувати щомісячну грошову виплату відповідно до Закону №2454-ІХ у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року (із розрахунку на місяць) та здійснити з дня звернення за її призначенням доплату до пенсії.
20. Листом Управління від 18 березня 2025 року повідомлено позивачку, що щомісячна грошова виплата призначена та виплачується відповідно до вимог чинного законодавства.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи
21. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
22. Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
23. Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
24. Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме - бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
25. Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи є необґрунтованими з огляду на таке.
26. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
27. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
28. Водночас, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
29. У статті 1, частині першій статті 2 Конституції України встановлено, що Україна проголошена суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, суверенітет якої поширюється на всю її територію.
30. Відповідно до частини другої статті 3 Основного Закону України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
31. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; зокрема, закони приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (стаття 8, частина друга статті 19 Основного Закону України).
32. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
33. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
34. За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
35. Крім конституційних гарантій, право на соціальний захист в Україні ґрунтується також на міжнародних зобов`язаннях держави, зокрема на положеннях Європейської соціальної хартії (European Social Charter) (переглянутої), вчиненої у м. Страсбурзі 03 травня 1996 року та ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» (далі - Хартія).
36. Відповідно до пункту 3 статті 12 Хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права на соціальне забезпечення Сторони зобов`язуються докладати зусиль для поступового підвищення системи соціального забезпечення на більш високий рівень. 
37. Законом № 2454-IX передбачено забезпечити створення належних умов для життєзабезпечення деяких категорій громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, які брали безпосередню участь у захисті суверенітету та територіальної цілісності України (далі - деякі категорії громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), та членів сімей загиблих (померлих) громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, шляхом встановлення їм щомісячної грошової виплати.
38. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону № 2454-IX дія цього Закону поширюється на деякі категорії громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, а також на членів сімей загиблих (померлих) громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною.
39. До деяких категорій громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, належать особи, які брали безпосередню участь у захисті суверенітету та територіальної цілісності України та: 1) яким, починаючи з 2014 року, присвоєно звання Герой України з врученням ордену «Золота Зірка»; 2) яких, починаючи з 2014 року, нагороджено орденом Богдана Хмельницького трьох ступенів; 3) яких, починаючи з 2014 року, нагороджено орденом «За мужність» трьох ступенів; 4) яких, починаючи з 2014 року, нагороджено орденом княгині Ольги трьох ступенів.
40. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Закону № 2454-IX щомісячна грошова виплата деяким категоріям громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною (далі - щомісячна грошова виплата), - це гарантована державою щомісячна грошова виплата, яка призначається і виплачується особам відповідно до цього Закону.
41. Порядок призначення і виплати щомісячної грошової виплати та перелік документів, необхідних для її призначення, встановлюються Кабінетом Міністрів України.
42. Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 2454-IX (у редакції, що діяла на момент виникнення відповідного права та на момент звернення до Управління із заявою про перерахунок) щомісячна грошова виплата виплачується з дня звернення за її призначенням:
1) особам, зазначеним у пункті 1 частини другої статті 2 цього Закону, - у розмірі трьох мінімальних заробітних плат, встановлених на 1 січня календарного року (із розрахунку на місяць);
2) особам, зазначеним у пункті 2 частини другої статті 2 цього Закону, - у розмірі двох мінімальних заробітних плат, встановлених на 1 січня календарного року (із розрахунку на місяць);
3) особам, зазначеним у пунктах 3 і 4 частини другої статті 2 цього Закону, - у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року (із розрахунку на місяць);
4) членам сімей, зазначеним у частині третій статті 2 цього Закону, - у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року (із розрахунку на місяць).
43. Відповідно до частини третьої статті 2 Закону № 2454-IX до членів сім`ї загиблих (померлих) громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, на яких поширюється дія цього Закону, належать:
1) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю;
2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті особи, яка мала особливі заслуги перед Україною), які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
44. Крім того, постановою КМУ № 79 відповідно до частини першої статті 3 Закону № 2454-IX затверджено Порядок призначення і виплати щомісячної грошової виплати деяким категоріям громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною і брали безпосередню участь у захисті суверенітету та територіальної цілісності України, та членам сімей загиблих (померлих) громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною.
45. Пунктом 2 постанови КМУ № 79 установлено, що призначення і виплата щомісячної грошової виплати деяким категоріям громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною і брали безпосередню участь у захисті суверенітету та територіальної цілісності України, та членам сімей загиблих (померлих) громадян з числа осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, які мають право на її виплату з 1 січня 2023 року відповідно до Закону № 2454-ІХ та звернулися за її призначенням до 01 липня 2023 року, здійснюються з 01 січня 2023 року.
46. Відповідно до пункту 4 постанови КМУ № 79 щомісячна грошова виплата виплачується у розмірах, визначених частиною першою статті 4 Закону.
47. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство не містить положень щодо розподілу щомісячної грошової виплати між кількома членами сім`ї, у зв`язку з чим дійшли висновку про відсутність правових підстав для зменшення її розміру та необхідність нарахування такої виплати у повному обсязі.
48. Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та зазначає, що аналіз положень частини третьої статті 2 та пункту 4 статті 4 Закону №2454-IX свідчить, що законодавець визначає коло осіб, які мають право на відповідну виплату, шляхом переліку членів сім`ї у множинному числі, що вказує на самостійний характер прав кожного з них.
49. Водночас частина перша статті 4 цього Закону передбачає, що щомісячна грошова виплата здійснюється з дня звернення за її призначенням особам, які мають право на таку виплату, що також свідчить про індивідуалізацію права кожного члена сім`ї на отримання відповідної виплати. 
50. Отже, системне та граматичне тлумачення зазначених норм дає підстави для висновку, що передбачена Законом № 2454-ІХ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та звернення позивачки із заявою про перерахунок, виплата має здійснюватися кожному члену сім`ї окремо, а не як єдина сума з подальшим її розподілом між ними.
51. Водночас, обґрунтовуючи касаційну скаргу, Управління посилається на відсутність у Законі №2454-IX та прийнятому на його виконання Порядку №79 чіткого нормативного регулювання щодо порядку розподілу відповідної виплати між кількома членами сім`ї, вважаючи, що така невизначеність надає йому можливість самостійно визначати порядок її обчислення.
52. Колегія суддів такі доводи відхиляє, водночас, зазначає, що навіть за відсутності прямого нормативного припису відповідач як суб`єкт владних повноважень не був наділений повноваженням самостійно визначати порядок обчислення та розподілу цієї виплати. Пропорційний поділ щомісячної грошової виплати, застосований відповідачем, фактично призвів до зменшення гарантованого законом розміру виплати, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України.
53. Проте аналізуючи твердження відповідача про можливість різного розуміння змісту спірної норми у правозастосовній діяльності, колегія суддів зазначає, що у такому випадку суд має виходити з необхідності забезпечення такого тлумачення норми, яке узгоджується з принципом верховенства права, зокрема його складовими - правовою визначеністю.
54. Верховний Суд, перевіряючи вчинені дії/бездіяльність суб`єктів владних повноважень або прийняті ними рішення на предмет правомірності, неодноразово, зокрема у рішенні від 03 червня 2024 року у справі №990/190/23 зазначав про необхідність дотримання при реалізації ними своїх повноважень, зокрема також і дискреційних, принципів законності, правової визначеності, а також використання норм, які відповідають критерію якості закону.
55. У цій справі Суд вказав, що враховуючи зміст статті 8 Конституції України, можна зробити висновок, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю за використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади. Конституційний Суд України у Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 зазначив, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
56. Крім того, у дослідженні Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеційська Комісія) «Мірило правовладдя» (Rule of Law Checklist) до елементів верховенства права віднесено, зокрема, законність, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41). При цьому у пункті 45 цієї Доповіді зазначено, що закон, який надає дискреційні повноваження, має визначати їх обсяг та спосіб реалізації достатньо чітко, аби особа могла захистити себе від свавільного втручання.
У зазначеній Доповіді також наголошено, що поняття «якість закону», зокрема, охоплює таких два складових елементи:
-передбачуваність актів права (чи наслідки приписів права є передбачуваними? чи укладено акти права в зрозумілий спосіб? чи вказує нове законодавство чітко на те, що попередньо ухвалене (і яке саме) законодавство скасовано або змінено? чи зміни інкорпоровано до зведеної версії приписів актів права, припустимої для суспільства?);
-сталість і послідовність приписів права (чи є приписи актів права сталими та послідовними? чи є приписи актів права сталими настільки, що вони зазнають змін лише за належного попередження про це? чи є їх застосування послідовним?).
57. За усталеною практикою ЄСПЛ принцип «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.
58. Поняття «якість закону» (quality of law) охоплює такі характеристики відповідного акта законодавства як чіткість, точність, недвозначність, зрозумілість, узгодженість, доступність, виконуваність, передбачуваність і послідовність. Ці характеристики стосуються як положень будь-якого акта (норм права, які у ньому містяться), так і взаємозв`язку такого акта з іншими актами законодавства такої ж юридичної сили. При цьому норми права, що не відповідають критерію «якості закону» (зокрема, не відповідають принципу передбачуваності (principle of foreseeability) або передбачають можливість різного тлумачення та правозастосування), суперечать і такому елементу принципу верховенства права як заборона свавілля, а застосування таких норм може призвести до порушення конституційних прав особи та неможливості адекватного захисту від необмеженого втручання суб`єктів владних повноважень у права такої особи.
59. У справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56) ЄСПЛ зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення…, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.
60. Аналогічні підходи застосовані цим Судом також у багатьох інших справах, зокрема, «Hentrich v. France» (заява № 13616/88, п. 42); «Lithgow and Others v. the United Kingdom» (заяви 9006/80, 9262/81 та ін., п. 110); «Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the Former Yugoslav Republic of Macedonia» [ВП] (заява № 60642/08, п. 103); «Centro Europa 7 S.R.L. and di Stefano v. Italy» [ВП] (заява № 38433/09, п. 187); «Hutten-Czapska v. Poland» [ВП] (заява № 35014/97, п. 163).
61. Крім того, у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.
62. Достатньо важливими є висновки, які зроблені у рішенні ЄСПЛ у справі «Волков проти України» (заява № 21722/11, п.п. 170, 171). Суд наголосив на тому, що «якість закону» передбачає, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі «Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» (Goodwin v. the United Kingdom), заява № 17488/90, п. 33).
63. З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що норма пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2454-ІХ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не містила достатньої чіткості та визначеності щодо порядку реалізації права на щомісячну грошову виплату у випадку наявності кількох членів сім`ї, які мають право на її отримання, що об`єктивно допускало можливість різного її тлумачення.
За таких умов застосування зазначеної норми суб`єктом владних повноважень повинно здійснюватися з дотриманням принципу верховенства права, зокрема вимог юридичної визначеності та передбачуваності правозастосування, що передбачає обов`язок обирати таке її тлумачення, яке є найбільш сприятливим для реалізації права особи та унеможливлює свавільне звуження змісту й обсягу такого права.
64. Вказаний підхід узгоджується також із положеннями Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17 лютого 2022 року №2073-IX (далі - Закон №2073-IX), який визначає загальні засади діяльності суб`єктів владних повноважень під час розгляду і вирішення адміністративних справ.
65. Відповідно до статті 4 Закону №2073-IX адміністративне провадження здійснюється, зокрема, на засадах верховенства права, юридичної визначеності, пропорційності, добросовісності, розсудливості та ефективності, а також презумпції правомірності дій та вимог особи.
66. Відповідно до статті 11 цього Закону адміністративний орган зобов`язаний дотримуватися принципу пропорційності, який передбачає необхідність забезпечення балансу між цілями правового регулювання та можливими несприятливими наслідками для прав і свобод особи, при цьому такі наслідки повинні бути найменшими.
67. Крім того, відповідно до статті 15 Закону №2073-IX дії та вимоги особи є правомірними, доки інше не буде доведено, а сумніви щодо їх правомірності, що виникають внаслідок неоднозначного (множинного) трактування норми права, підлягають тлумаченню адміністративним органом на користь їх правомірності.
68. У контексті спірних правовідносин це означає, що за наявності кількох можливих варіантів тлумачення норми права суб`єкт владних повноважень не вправі обирати той, який призводить до більшого обмеження права особи, якщо інше, не менш обґрунтоване тлумачення, дозволяє реалізувати таке право у повнішому обсязі без порушення вимог закону. Таким чином, у випадку, коли норма матеріального права допускає можливість різного тлумачення, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний обрати таке її тлумачення, яке забезпечує дотримання принципу пропорційності, мінімізує несприятливі наслідки для особи та узгоджується з презумпцією правомірності дій і вимог особи, виключаючи необґрунтоване звуження змісту та обсягу її прав.
69. Застосовуючи наведені підходи до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, був зобов`язаний діяти з дотриманням принципу верховенства права, зокрема вимог юридичної визначеності, пропорційності та презумпції правомірності дій і вимог особи, та обрати таке тлумачення норми, яке не призводить до звуження змісту та обсягу прав позивачки.
70. Натомість обраний відповідачем підхід фактично призвів до зменшення гарантованого законом розміру щомісячної грошової виплати, що за відсутності чіткої законодавчої норми про її розподіл між членами сім`ї є необґрунтованим та таким, що суперечить наведеним принципам правозастосування.
71. За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність дій відповідача щодо визначення розміру щомісячної грошової виплати та наявність підстав для задоволення позовних вимог, водночас доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статті 4 Закону №2454-ІХ, постанови КМУ №79 не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень.
72. Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що Законом України «Про внесення зміни до статті 4 Закону України «Про щомісячну грошову виплату деяким категоріям громадян»» від 05 листопада 2025 року №4682-IX, який, згідно його Прикінцевих положень, набрав чинності з 01 січня 2026 року, пункт 4 частини першої статті 4 Закону №2454-ІХ викладено у новій редакції, відповідно до якої щомісячна грошова виплата членам сімей призначається у розмірі 1,5 мінімальної заробітної плати та виплачується рівними частинами двом та більше членам сім`ї.
73. Зазначені зміни свідчать про те, що законодавець безпосередньо у Законі шляхом внесення змін чітко визначив порядок реалізації відповідного права у випадку наявності кількох осіб, які мають право на отримання такої виплати, усунувши тим самим невизначеність та неоднозначність, притаманні попередній редакції відповідної норми.
74. Отже, починаючи з 01 січня 2026 року, відповідна норма набула ознак, що відповідають критерію «якості закону», зокрема щодо її чіткості, однозначності та передбачуваності застосування, тим самим усунувши можливість її різного тлумачення та неоднакового застосування суб`єктами владних повноважень.
75. Згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
76. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
77. Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі.
78. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржуваних судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім основним аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Cуд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді С.М. Чиркін

В.М. Шарапа