Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 березня 2026 р. № 520/2843/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тітова О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Максиміліанівська, буд.11,м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61024, код ЄДРПОУ 41430683), в якому просить суд:
- зобов`язати Основ`янсько-Слобідський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові вчинити дії щодо зняття арешту на невизначене майно ОСОБА_1 на підставі постанови Червонозаводського ВДВС від 30.07.2012 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Об`єкт обтяження невизначене майно, все майно на суму 12634,73 грн., реєстраційний номер обтяження 12799720;
- скасувати арешт та заборону відчуження на невизначене майно ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови державного виконавця Червонозаводського відділу державної виконавчої служби міста Харкова від 30.07.2012 №33634827, номер запису про обтяження 12799720, дата державної реєстрації 15.06.2012.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем протиправно не знято арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Об`єкт обтяження невизначене майно, все майно на суму 12634,73 грн., реєстраційний номер обтяження 12799720 після повернення виконавчого документа стягувачу. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та та відкрити спрощене провадження в адміністративній справі з урахуванням вимог ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України.
Копія вказаної ухвали надіслана відповідачу, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача.
Представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, та зазначає, що у спірних правовідносинах діяв в межах чинного законодавства України.
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Враховуючи викладене, суд розглядає справу за наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
На примусовому виконанні у Червонозаводському ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області правонаступником, якім є Основ`янсько-Слобідський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження №33634827 з примусового виконання виконавчого листа №2-8934/11 від 15.06.2012 виданого Дзержинського р/с м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 05.05.2008 року у розмірі 12634,73 грн, яке було відкрито 30.07.2012.
30 липня 2012 року керуючись 53 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 № 606-XIV) державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на невизначене майно, на все майно на суму 12634,73 грн та державним виконавцем було внесена обтяження за № 12799720 в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
04 листопада 2013 року керуючись п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 № 606-XIV) державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу.
З матеріалів справи судом встановлено, що заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2012 року на підставі якого було видано виконавчий документ, відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження - скасовано.
13 березня 2013 року ухвалено нове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, яке не пред`являлось до виконання та ОСОБА_1 виконано добровільно, про що свідчить довідка, надана АТ КБ «ПриватБанк».
Позивачем зазначено, що на даний час рішення, на підставі якого було видано виконавчий документ скасовано, тому відсутні законні підстави для продовження існування арешту та заборони відчуження , об`єкт обтяження невизначене майно, все майно на суму 12634,73 грн., реєстраційний номер обтяження 12799720.
У зв`язку із зазначеним, позивач звернення до відповідача із запитом про зняття арешту та закриття виконавчого провадження.
У листі-відповіді №14076 від 02.02.2026 Відповідачем зазначено наступне: відповідно до пункту 2 розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, які затверджено Наказом Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017 року строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить 3 (три) роки. У зв`язку із тим, що строк зберігання, переданого до архіву виконавчого провадження №33634827 на даний час сплинув, надати більш детальну інформацію за виконавчим провадження не вбачається можливим, у зв`язку зі знищенням останнього.
Вказано, що у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець позбавлений права самостійно зняти арешт, накладений на майно боржника. Повідомлено, що відповідно до положення ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду. 
Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі звернення до примусового виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2009р. у справі № 2а- 42523/09/2070 та вимоги Ф-3 від 05.05.2004h/ були врегульовані Законом № 606-ХІV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.
За змістом статті 11 Закону № 606-ХІV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-ХІV, державний виконавець проводить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувану - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.
Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону № 606-ХІV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-ХІV, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 зазначено, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі №127/1541/14-ц, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувана, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404- VIIІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIIІ).
Відповідно до пункту 7 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Виконавче провадження є особливою процедурою виконання виконавчих документів, у тому числі судових рішень, що врегульована як процесуальними кодексами (ЦПК України, КАС України, Господарського процесуального кодексу України), так і Законом № 1404-VIIІ.
Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.
Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відтак за загальними правилами процесуальних кодексів скарги на рішення, дії та бездіяльність службових осіб під час виконання судових рішень подаються за юрисдикцією того суду, який ухвалив судове рішення, що знаходиться на виконанні.
Частиною 2 статті 40 Закону України №1404-VIII передбачено, що про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Таким чином, посадовими особами відділу державної виконавчої служби під час завершення виконавчого провадження в порушення вищевказаних вимог Закону України «Про виконавче провадження» не було вирішено питання щодо скасування накладених обтяжень на позивача.
Суд зазначає, що збереження арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника.
Отже, арешт накладений на майно позивача за відсутності виконавчого провадження позбавляє останнього, можливості розпоряджатися своєю власністю.
З урахуванням викладеного позовні вимоги є в цілому обґрунтованими.
Так, суд вказує, що в даній справі з боку відповідача встановлено протиправну бездіяльність, як форму пасивної поведінки, оскільки відповідач ухилився від вчинення дій щодо зняття арешту при закінченні виконавчого провадження.
Разом із тим суд вбачає підстави для виходу за межі заявлених позовних вимог з метою належного захисту прав позивача відповідно до частини 2 ст. 9 КАС України шляхом визнання протиправною бездіяльності з приводу незняття арешту на невизначене майно ОСОБА_1 на підставі постанови Червонозаводського ВДВС від 30.07.2012 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження (об`єкт обтяження невизначене майно, все майно на суму 12634,73 грн., реєстраційний номер обтяження 12799720).
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку.
Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної заяви, з урахуванням виходу за межі заявлених позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 6-10, 14, 139, 243-246, 287, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Максиміліанівська, буд.11,м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61024, код ЄДРПОУ 41430683) про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити. 
Визнати протиправною бездіяльність Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо незняття арешту на невизначене майно ОСОБА_1 на підставі постанови Червонозаводського ВДВС від 30.07.2012 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження (об`єкт обтяження невизначене майно, все майно на суму 12634,73 грн., реєстраційний номер обтяження 12799720).
Зобов`язати Основ`янсько-Слобідський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові вчинити дії щодо зняття арешту на невизначене майно ОСОБА_1 на підставі постанови Червонозаводського ВДВС від 30.07.2012 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження (об`єкт обтяження невизначене майно, все майно на суму 12634,73 грн., реєстраційний номер обтяження 12799720), скасувавши арешт та заборону відчуження на невизначене майно ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови державного виконавця Червонозаводського відділу державної виконавчої служби міста Харкова від 30.07.2012 №33634827, номер запису про обтяження 12799720, дата державної реєстрації 15.06.2012.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн. 96 коп.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.М. Тітов