Справа № 215/6005/25
2/215/496/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:головуючого судді Камбул М.О., 
при секретарі судового засідання – Савельєвої Л.А.,
за участю: представника позивача – Іванова В.О.,
представника відповідачів - ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №3 м. Кривого Рогу за правилами загального позовного провадження за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов`язання знести об`єкти самочинного будівництва,-

ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції позивача.
16.07.2025 представник позивача, адвокат Іванов В.О., який діє в інтересах позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов`язання знести об`єкти самочинного будівництва, в якій просить зобов`язати відповідачів за власний рахунок провести демонтаж об`єктів самочинного будівництва, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок яких фактична площа приміщення збільшилась з 204 кв.м. до 220,9 кв.м.  та просить стягнути з відповідачів понесені судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу.
В обґрунтування позову вказує, що ОСОБА_2 , є власником 1/3 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КРНО Тищенко О.І. від 29.04.2025 р. Від попереднього власника ОСОБА_5 позивачу стало відомо, що рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2024 року по справі № 215/4928/20 позов ОСОБА_5 задоволено, виділено останній в натурі нежитлове приміщення загальною площею 68,0 кв.м., розташоване за адресою АДРЕСА_1 , вбудоване в перший поверх двоповерхової будівлі торгівельного центру. Виділено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в натурі нежитлове приміщення загальною площею 136,0 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , вбудоване в перший поверх двоповерхової будівлі торгівельного центру. Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.11.2024 р. по справі № 215/4928/20 рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовну заяву про виділ в натурі частки в нерухомому майні належної на праві спільної часткової власності залишено без задоволення. Зазначена постанова набрала чинності в момент її проголошення. Вказаними судовими рішеннями було встановлено наявність самочинного будівництва зі сторони користування відповідачів, внаслідок чого фактична площа приміщення збільшилась з 204 кв.м. до 220,9 кв.м. Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції була допитана позивач у якості свідка – громадянка ОСОБА_5 , яка повідомила суду, що не має ніякого відношення до створення об`єктів самочинного будівництва, внаслідок чого виникла розбіжність у площі нежитлового приміщення. Представник зазначає, що з моменту набуття права власності на вказаний об`єкт нерухомості позивач намагався неодноразово врегулювати наявний між сторонами спір про користування об`єктом нерухомості в позасудовому порядку шляхом отримання від співвласників згоди на виділення в натурі приміщення АДРЕСА_2 . Однак, станом на момент звернення до суду, врегулювати вказаний спір в поза судовому порядку позивачу не вдалося.
Також зазначає, що позивач по справі неодноразово вимагав від співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знести самочинно збудовані об`єкти у вказаному приміщенні, на що позивач отримував неодноразові відмови. Отже, оскільки позивач по справі як співвласник вказаного нежитлового приміщення, фактично, позбавлений можливості як в позасудовому так і в судовому порядку виділити в натурі свою частку у праві спільної часткової власності через наявність самочинно збудованих об`єктів, які були побудовані відповідачами, вважає, що право Позивача як співвласника приміщення АДРЕСА_2 є порушеним, оскільки навіть звернення до суду із позовом про виділення в натурі не призведе до ефективного захисту порушеного права через наявність попередніх судових рішень та сталої судової практики розгляду вказаних справ. Враховуючи вказані вище обставини, позивач по справі вимушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов`язання знести об`єкти самочинного будівництва.

Заяви, клопотання учасників справи.
В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином.         Представник позивача, адвокат Іванов В.О. в судовому засіданні просив позов задовольнити в повному обсязі.
В судове засідання відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду повідомлені належним чином.
Представник відповідачів, адвокат Маленька Л.І. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову оскільки в позові не зазначено що саме необхідно знести, що унеможливить виконання судового рішення в подальшому. Крім того зазначала, що не було зроблено фактичних вимірів, на об`єкті не були техніки та не здійснювали виміри, розміри самочинного будівництва зазначені з візуального огляду, а не з фактичного. Також зазначила, що під час розгляду справи не було встановлено хто саме здійснив самочинне будівництво, тому вважає, що вимоги, на які вказував апеляційний суд в своїй постанові, не усунені.

Процесуальні дії у справі.
04.08.2025 ухвалою суду позов було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання на 11-00 год. 18.09.2025, за правилами загального позовного провадження.
10.10.2025 постановлено ухвалу суду, якою було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідачів, адвоката Маленької Л.І. про зупинення провадження по цивільній справі.
Ухвалою суду від 03.03.2026 у справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 10-00 год. 02.04.2026.
Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі договору дарування укладеного 29.04.2025 та посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенко О.І., ОСОБА_5 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 1/3 частку нежитлового приміщення загальна площа якого 204,0 кв.м., вбудованого в перший поверх двоповерхової будівлі торгівельного центру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.06.2024 по справі №215/4928/20 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про виділ в натурі частки в нерухомому майні належної на праві спільної часткової власності задоволено, виділено ОСОБА_5 в натурі нежитлове приміщення загальною площею 68,0 кв.м., розташоване за адресою АДРЕСА_1 , вбудоване в перший поверх двоповерхової будівлі торгівельного центру; виділено ОСОБА_4 і ОСОБА_3 в натурі нежитлове приміщення загальною площею 136,0 кв.м., розташоване за адресою АДРЕСА_1 , вбудоване в перший поверх двоповерхової будівлі торгівельного центру; стягнуто з ОСОБА_4 420 грн. 40 коп. судового збору, 2000 витрат на проведення будівельно – технічної експертизи, 5000грн. витрат на професійно правничу допомогу, а всього 7420грн. 40коп.; стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 420 грн. 40 коп. судового збору, 2000 витрат на проведення будівельно – технічної експертизи, 5000грн. витрат на професійно правничу допомогу, а всього 7420грн. 40коп. (а.с. 9-12).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.11.2024 рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2024 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про виділ в натурі частки в нерухомому майні належної на праві спільної часткової власності залишено без задоволення (а.с. 13-17).
Згідно долученого висновку експерта з питань судової будівельно-технічної експертизи №64-20 складеного 22.10.2020 судовим експертом Бихно М.В., на питання чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натурі 1/3 частку ОСОБА_5 надано відповідь: технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натурі 1/3 частку, належну ОСОБА_5 в об?єкті нерухомого майна: нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , технічно можливо з незначним відхиленням від будівельних норм (по висоті 2,8 - фактично), але в умовах існуючої забудови – можливо; на друге питання надано відповідь: приміщення загальною площею 68,0 м2 розташовані у нежитловій будівлі Літ А-2 мають окремий вхід. Цільове призначення приміщень, що виділяються не суперечить цільовому призначенню сусідніх приміщень (торгівельні площі, складські). Існує можливість вести господарську діяльність у виділяємих приміщеннях, відокремлено від інших приміщень. Технічна можливість виділити в натурі приміщення що становлять 1/3 частки у загальній площі приміщення №18, розташованої за адресою АДРЕСА_3 - існує. Для відокремлення приміщень необхідно встановити перегородку у прим. 1, улаштувати приміщення санвузлу прим 2 (а.с. 18-24).
Згідно повідомлення від 18.09.2025 наданого ФОП ОСОБА_6 , при обстеженні нежитлового приміщення, вбудованого в перший поверх будівлі торгівельного центру за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено реконструкцію (будівництво прибудови). Загальна площа нежитлового приміщення змінилася з 204,0 кв.м., на 220,9 кв.м. Дозвіл на реконструкцію не надано (а.с. 67).
Також позивачем до матеріалів справи додано технічний паспорт від 18.09.2025 виготовлений ФОП ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 , надано експлікації приміщень (а.с. 68-71).
З акту обстеження №3/25 від 01.10.2025 складеного ФОП ОСОБА_7 вбачається, що інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_7 , виконано візуальне обстеження нежитлового приміщення, вбудованого в перший поверх будівлі торгівельного центру за адресою: АДРЕСА_1 . Завдяки вивченню документації представленої замовником, в тому числі: технічного паспорта та повідомлення, виданого техніком з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_6 , встановлено наступне: загальна площа нежитлового приміщення змінилась з 204,0 м2 на 220,9 м2, різниця в площі складає 16,9 м2. Загальна площа приміщення збільшилась завдяки прибудові (ф-т: бетон, стіни: 1-й пов. цегляні обшиті металом, 2-й пов. металопластикові, покрівля: метало профіль, перекриття: металевий каркас ДВП, підлога: бетон), в тому числі: приміщення цокольного поверху: І підсобне приміщення пл. 6,3 м2; ПІ підсобне приміщення пл. 1,4 м2; приміщення першого поверху: 7 приміщення пл. 3,1 м2; 8 приміщення пл. 6,1 м2; Загалом, загальна площа прибудови складає 16,9 м2, що відповідає різниці в площі приміщень, на які не надано дозвіл на реконструкцію. Фотоматеріали та технічний паспорт на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , представлені в додатках. Опис об?єкта виконано відповідно до проведеного обстеження станом на 01.10.2025р. та технічного паспорта (а.с.72-75).
Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).
У підпунктах 11.82-11.85 постанови від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.43-8.46 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Судом встановлено, що позивач звернувся з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов`язання знести об`єкти самочинного будівництва, оскільки позбавлений можливості виділити в натурі свою частку у спільній частковій власності через наявність самочинно збудованих об`єктів.
Як вбачається, на підставі договору дарування укладеного 29.04.2025 та посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенко О.І., ОСОБА_5 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 1/3 частку нежитлового приміщення загальна площа якого 204,0 кв.м., вбудованого в перший поверх двоповерхової будівлі торгівельного центру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Так, відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Позивач як власник не може бути визнана такою, що втратила право користування указаним житлом, відповідно до статей 319, 321 ЦК України.
Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.
Згідно з частиною першою статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.
Частиною першою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.
Відповідно до частини десятої статті 39 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.
Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), і такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.
Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України).
Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.
Таким чином, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
Відповідно до частин 1, 4, 7 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
При цьому за змістом ч.1 ст.376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (в тому числі реконструкцію) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.
У постанові від 27 червня 2022 року (справа № 723/2158/19) Верховний Суд дійшов висновку «…що згідно з ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.
Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини тощо.
Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.
При цьому, збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
Аналогічний висновок міститься в постанові ВС 638/6655/16-ц від 04.08.2020 року.
При цьому, у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18 та від 10 квітня 2020 року у справі №344/4319/16-а зроблено висновки про те, що правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.
В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, стаття 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови.
Крім того слід зазначити, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16 та постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц (провадження № 61-13282св18).
Також, Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 квітня 2016 року у справі «Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria», скарга № 46577/15, роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
У відповідності до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому шкоди.
Відповідно до положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно правового висновку Верховного Суду міститься в постанові від 27.10.2021 по справі № 202/7377/16-ц відповідно змісту положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.
Власник майна, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що позивачем до матеріалів справи додано акт обстеження №3/25 від 01.10.2025 складеного ФОП ОСОБА_7 , з якого вбачається, що інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_7 , виконано візуальне обстеження нежитлового приміщення, вбудованого в перший поверх будівлі торгівельного центру за адресою: АДРЕСА_1 . Завдяки вивченню документації представленої замовником, в тому числі: технічного паспорта та повідомлення, виданого техніком з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_6 , встановлено наступне: загальна площа нежитлового приміщення змінилась з 204,0 м2 на 220,9 м2, різниця в площі складає 16,9 м2. Загальна площа приміщення збільшилась завдяки прибудові (ф-т: бетон, стіни: 1-й пов. цегляні обшиті металом, 2-й пов. металопластикові, покрівля: метало профіль, перекриття: металевий каркас ДВП, підлога: бетон), в тому числі: приміщення цокольного поверху: І підсобне приміщення пл. 6,3 м2; ПІ підсобне приміщення пл. 1,4 м2; приміщення першого поверху: 7 приміщення пл. 3,1 м2; 8 приміщення пл. 6,1 м2; Загалом, загальна площа прибудови складає 16,9 м2, що відповідає різниці в площі приміщень, на які не надано дозвіл на реконструкцію. Фотоматеріали та технічний паспорт на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , представлені в додатках. Опис об?єкта виконано відповідно до проведеного обстеження станом на 01.10.2025р. та технічного паспорта (а.с.72-75).
Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З наданих до суду матеріалів неможливо встановити власника земельної ділянки та її цільове призначення, що позбавляє можливості встановити коло осіб, на права та обов`язки яких може вплинути рішення у справі та позбавляє суд встановити відношення власника земельної ділянки до такої забудови.
Так, з наданого договору дарування вбачається, що позивач є власником 1/3 частки нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В той час, як відомості про те, що він є власником земельної ділянки, на якій розташоване нежитлове приміщення, в матеріалах справи відсутні.
З урахуванням предмета і підстав позову позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника таким самочинним будівництвом та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб, як знесення (наприклад, неможливість проведення перебудови об`єкта).
Однак, слід зазначити, що позивачем не надано належних та допустимих у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України доказів на підтвердження того, що саме відповідачі здійснили самочинне будівництво, відмовляються від перебудови та своїми діями, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушують право власності чи законного володіння позивача.
Також позивач не доводить належними та допустимими доказами які саме норми ДБН було порушено під час здійснення будівництва, що позбавляє суд встановити всі необхідні обставини для правильного вирішення даного спору.
Крім того, частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У свою чергу, ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Тобто, наведені приписи законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.
При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також обирає спосіб захисту такого права.
Водночас, суд перевіряє доводи позивача та залежно від встановленого вирішує питання про наявність або відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права або інтересу, а також з`ясовує, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права передбаченим законодавством способам, а також чи забезпечує спосіб захисту поновлення порушеного права позивача. Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспорення суд може прийняти рішення про задоволення позову.
Суд вважає необхідним звернути увагу на те, що позивач просить зобов`язати відповідачів за власний рахунок провести демонтаж об`єктів самочинного будівництва, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок яких фактична площа приміщення збільшилась з 204 кв.м. до 220,9 кв.м., проте не надає доказів здійснення самочинного будівництва саме відповідачами та не зазначає яке саме приміщення (об`єкти) необхідно знести.
Крім того слід звернути увагу на положення статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно якої право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, принципу справедливості розгляду справи судом.
Аналізуючи вищевикладені норми права, враховуючи, що знесення самочинного будівництва є крайнім заходом впливу і можливе лише тоді коли використані усі передбачені законом України заходи, за умови, якщо не можливо здійснити перебудову об`єкта нерухомості, враховуючи що позивачем не доведено правовий статус земельної ділянки, не надано доказів щодо власника земельної ділянки та інформації щодо її цільового призначення, не доведено, що при здійсненні будівництва були порушені будівельні норми, не доведено, що неможливо застосувати інші заходи з метою усунення порушень та лише такий крайній захід впливу як знесення усуне перешкоди в користуванні власністю, не доведено, що саме відповідачі здійснили самочинне будівництво та повинні нести витрати, пов`язані з його знесенням, в позові не зазначено який саме об`єкт самочинного будівництва підлягає знесенню,тому суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу судових витрат між сторонами.
Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір, який був сплачений позивачем при зверненні до суду не відшкодовується.
На підставі ст.ст. 317, 319, 321, 376, 391 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 16, 43, 49, 80, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов`язання знести об`єкти самочинного будівництва – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено, підписано та проголошено 13 квітня 2026 року. 

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_6 .

Суддя: