ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
61022, м. Харків, пр. Науки, 5
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
30.01.2026р. Справа №905/1072/25  
Господарський суд Донецької області у складі судді Зельман Ю.С., за участю секретаря судового засідання Ревенка Д.С., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи 
за позовом  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 )
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОДЛАЙФ” (84303, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Адміністративна, буд.24/11, код ЄДРПОУ 37339510, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 )
про зобов`язання відповідача внести зміни до відомостей про ТОВ “ПРОДЛАЙФ”, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у зв`язку зі зміною у складі його учасників, а саме виходом позивача зі складу його учасників,-

Представники сторін:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився

С У Т Ь С П О Р У
ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОДЛАЙФ” про визнання факту виходу ОСОБА_1 , як учасника товариства зі складу учасників (засновників) ТОВ “ПРОДЛАЙФ” відповідно до заяви про ії вихід від 23.09.2025.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ним як учасником товариства було подано заяву про вихід з учасників ТОВ “ПРОДЛАЙФ” від 23.09.2025 в порядку ст. 24 Закону України “Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю”, в якій він також просив здійснити державну реєстрацію змін у складі учасників ТОВ та провести розрахунки щодо вартості її частки у статутному капіталі в порядку та строки, визначені чинним законодавством та Статутом підприємства. Разом із тим, відповідачем відмовлено у задоволенні вказаної заяви, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати факт його виходу як учасника товариства відповідно до заяви про його вихід від 23.09.2025.
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 14.10.2025 відкрито провадження у справі № 905/1072/25, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження.
30.10.2025 через систему «Електронний суд» відповідачем надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що він не заперечує проти позову та просить його задовольнити в повному обсязі. Також відповідач підтвердив отримання з боку позивача листа про вихід зі складу товариства, разом із тим, після звернення відповідача із даним листом до нотаріуса останнім було повідомлено, що лист не може бути використаний для здійснення дій по виключенню позивача зі складу учасників товариства. 

18.11.2025 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог в якій позивач зазначив, що предметом позову не може бути встановлення обставин, зокрема, обставин про вихід учасника зі складу учасників юридичної особи, оскільки вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді. У зв`язку з викладеним позивач просив вважати остаточною редакцію позовних вимог наступну: зобов`язати відповідача внести зміни до відомостей про ТОВ “ПРОДЛАЙФ”, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у зв`язку зі зміною у складі його учасників, а саме виходом позивача зі складу його учасників ТОВ «ПРОДЛАЙФ».
Ухвалою суду від 20.11.2025 зазначена заява позивача прийнята судом до розгляду, крім того, продовжено строк розгляду справи на стадії підготовчого провадження на тридцять днів до 13.01.2026.
Підготовче засідання по даній справі неодноразово відкладалось.
Ухвалою суду від 22.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 30.01.2026.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. 
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. 
Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Необхідно зазначити, що Господарський суд Донецької області знаходиться на території Харківської територіальної громади, яка з першого дня військової агресії перебуває під постійними ворожими обстрілами, які становлять загрозу життю та здоров`ю всіх учасників судового процесу. Окрім того, ворогом неодноразово вчинялися дії, спрямовані на руйнування об`єктів критичної інфраструктури регіону, що, зокрема, спричиняло тривале знеструмлення електричних мереж та вихід з ладу систем зв`язку та інтернету. Такі обставини істотно уповільнили роботу суду, як щодо організаційно-технічного забезпечення судового процесу, так і щодо безпосереднього підписання повного тексту рішення.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд, - 

ВСТАНОВИВ:

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОДЛАЙФ» (код ЄДРПОУ 37339510) зареєстровано з 07.04.2011 як юридична особа відповідно до законодавства України із місцезнаходженням: 84303, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Адміністративна, буд. 24/11 та має статутний капітал у розмірі 10 000 грн., а його учасниками є дві фізичні особи: 
1. громадянин України ОСОБА_2 , розмір частки 50%, місце проживання: АДРЕСА_2 ;
2. громадянка України ОСОБА_1 , розмір частки 50%, місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідно до п. 2.4 Статуту ТОВ «ПРОДЛАЙФ» (далі - Статут) учасники справи, зокрема, зобов`язані приймати участь в Загальних зборах учасників безпосередньо або іншим шляхом, передбаченим цим Статутом, а також за місяць повідомити інших учасників товариства про свій намір вийти з Товариства.
При виході учасника з товариства йому сплачується вартість частини майна, пропорційно його частці у Статутному капіталі. Виплата проводиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з Товариства, і не пізніше 12 місяців з дня виходу. За домовленістю між учасником та Товариством внесок може бути повернений повністю або частково в натуральній формі (п. 2.5 Статуту).
Згідно п. 2.6 Статуту, учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного Товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається у натуральній формі без винагороди.
Згідно п. 8.1 Статуту вищим органом товариства є Загальні збори учасників товариства (надалі – збори учасників). 
Згідно п. 8.1.4 Статуту збори учасників правомочні приймати рішення з будь-якого питання діяльності товариства. 
Кожен із учасників товариства має право вимагати розгляду будь-якого питання на зборах учасників за умови, якщо воно було поставлене не пізніше як за 25 днів до початку зборів (п. 8.1.5 Статуту).
Відповідно до п. 8.1.8 Статуту про проведення зборів учасники повідомляються усно чи письмово із зазначенням відомостей, обсяг яких встановлюється зборами учасників або чинним законодавством. Повідомлення повинно бути зроблено не менше як за 30 днів до скликання зборів учасників. Не пізніше як за 7 днів до скликання зборів учасникам товариства повинна бути надана можливість ознайомитися з документами, внесеними до порядку денного зборів. З питань, не включених до порядку денного, рішення можуть прийматися тільки за згодою всіх учасників, присутніх на Зборах.
Згідно п. 8.1.9 Статуту учасник має у зборах кількість голосів пропорційно його внеску до Статутного капіталу товариства.
Відповідно до п. 8.1.11 Статуту до виключної компетенції зборів учасників належить, зокрема:
Б) внесення змін і доповнень до Статуту товариства, зміна розміру статутного капіталу товариства,
І) вирішення питання про придбання товариством частки учасника, 
К) виключення учасника з товариства.
З питань, визначених у «а», «б», «к» рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосують учасники, що володіють у сукупності більше як 50 відсотками загальної кількості голосів учасника товариства. 
Учасник товариства має право вийти з Товариства, повідомивши Товариство про свій вихід не пізніше ніж за 3 місяці до виходу (п. 9.2 Статуту).
Згідно п. 9.3 Статуту при виході (виключенні) учасника з товариства йому виплачується вартість частини майна товариства пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата здійснюється після затвердження звіту за рік, в якому учасник вийшов (був виключений) з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. В разі смерті учасника або втрати ним дієздатності, право на його частку в статутному капіталі мають його спадкоємці (правонаступники). Учаснику, який вибув, також виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.
Як вбачається з матеріалів справи, 24.09.2023 ОСОБА_1 було надіслано на електронну адресу ТОВ «ПРОДЛАЙФ» заяву про вихід учасника товариства від 23.09.2025 (а.с.10), в якій з посиланням на ч.2 ст. 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» повідомила про свій вихід зі складу учасників даного товариства. Також у вказаній заяві ОСОБА_1 просила здійснити державну реєстрацію змін у складі учасників ТОВ та провести розрахунки щодо вартості її частки у статутному капіталі в порядку та строки, визначені чинним законодавством України та Статутом підприємства.
За результатами розгляду вищезазначеної заяви ТОВ «ПРОДЛАЙФ» було прийнято рішення від 25.09.2025 про відмову у прийнятті заяви про вихід учасника з Товариства (а.с.18). Відповідно до вказаного рішення ТОВ «ПРОДЛАЙФ» не заперечує проти рішення ОСОБА_1 щодо виходу з товариства, але процедура виходу передбачає певну процедуру виходу, зокрема, державну реєстрацію вказаної заяви. Здійснення державної реєстрації передбачає надання заяви учасника з власним підписом та безпосередньою участю учасника для підтвердження його особи та волевиявлення або надання нотаріально засвідченої заяви учасника про його вихід з товариства. Водночас надана заява направлена електронною поштою, не містить «мокрого» підпису чи засвідчення кваліфікованим електронним підписом чи нотаріального засвідчення. 
Позивач в обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він знаходиться на окупованій території Донецької області та після 24.02.2022року перетин адміністративного кордону з окупованою частиною Донецької області є неможливим через повномасштабне вторгнення РФ в Україну та проведення активних бойових дій, тому здійснення дій, пов`язаних з нотаріальним засвідченням своєї заяви про вихід зі складу учасників ТОВ «ПРОДЛАЙФ» здійснити не можливо, проте не має наміру залишатися учасником даного товариства. 
Наведені обставини зумовили звернення позивача із даним позовом до суду для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів. 

Оцінюючи матеріали справи, суд виходить з наступного.
Предметом пред`явленого позову є зобов`язальні правовідносини між товариством та його учасником, які виникли у зв`язку з вчиненням позивачем дій, направлених на реалізацію його права на вихід зі складу учасників товариства у встановленому законом порядку.
Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Цей підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 10.09.2020 у справі №904/3368/18.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. 
Під захистом права розуміється державна примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути виражений як концентрований вираз змісту (суті) державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в іншій спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) відкрито провадження у справі, належним позивачем.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.01.2023 у справі №917/559/21.
Оскільки, відповідно до статті 16 ЦК України порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, тому суд при вирішенні спору має надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, чи відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту (Постанова Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №910/431/23).
Як неодноразово наголошував Верховний Суд, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, та від 22.03.2023 у справі № 509/5080/18).
Особа, яка звертається до суду з позовом, реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України та ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, самостійно визначає у позовній заяві, яке його право та/або охоронюваний законом інтерес порушене особою, до якої пред`явлений позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права/інтересу. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц).
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту, а відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. 
Особа, яка звертається до суду з позовом, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 22.09.2022 у справі №924/1146/21, від 06.10.2022 у справі №922/2013/21, від 17.11.2022 у справі №904/7841/21).
Зі змісту ст.ст. 83, 87 Цивільного кодексу України товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Установчим документом товариства є затверджений учасниками статут або засновницький договір між учасниками, якщо інше не встановлено законом. Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.
Згідно із ч.ч.1 - 2 ст.96-1 Цивільного кодексу України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства. Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.
Згідно із ч.6 ст.96-1 Цивільного кодексу України корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у тому числі які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав.

У корпоративних відносинах об`єктом захисту є корпоративні права учасника товариства.
Відповідно до ст. 100 ЦК України учасники товариства мають право вийти з товариства, якщо інше не випливає із закону. Учасник товариства у випадках та в порядку, встановлених законом, може бути виключений з товариства.
За змістом ст.ст. 113, 114 ЦК України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства. Учасником господарського товариства може бути фізична або юридична особа. Обмеження щодо участі у господарських товариствах може бути встановлено законом. Господарське товариство, крім повного і командитного товариств, може бути створене однією особою, яка стає його єдиним учасником.
Статтею 116 ЦК України передбачено, що учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом: 1) брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); 3) вийти у встановленому порядку з товариства; 4) здійснити відчуження частки (її частини) у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. Договір відчуження майна, предметом якого є частка (її частина) у статутному (складеному) капіталі товариства, укладається у письмовій формі; 5) одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом. Учасники господарського товариства можуть також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом.
Відповідно до ст. 117 ЦК України учасники господарського товариства зобов`язані: 1) додержуватися установчого документа товариства та виконувати рішення загальних зборів; 2) виконувати свої зобов`язання перед товариством, у тому числі ті, що пов`язані з майновою участю, а також робити вклади (оплачувати акції) у розмірі, в порядку та засобами, що передбачені установчим документом; 3) не розголошувати комерційну таємницю та конфіденційну інформацію про діяльність товариства. Учасники господарського товариства можуть також мати інші обов`язки, встановлені установчим документом товариства та законом.
Частиною першою статті 148 ЦК України в редакції, чинній до 17 червня 2018 року, було встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, заявивши про це не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом.
Судом встановлено, що аналогічні положення щодо виходу учасника з товариства містить Статут ТОВ «ПРОДЛАЙФ». 
В свою чергу, з 17 червня 2018 року набув чинності Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Так, відповідно до частин 2-4 ст. 24 вказаного Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасник товариства, частка якого у статутному капіталі товариства становить 50 або більше відсотків, може вийти з товариства за згодою інших учасників. Статутом товариства може бути встановлено, що учасник товариства, частка якого у статутному капіталі товариства становить 50 або більше відсотків, може вийти з товариства без згоди інших учасників. Відповідне положення включається до статуту товариства або виключається з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь усі учасники товариства. Рішення щодо надання згоди на вихід учасника з товариства може бути прийнято протягом одного місяця з дня подання учасником заяви, якщо інший строк не передбачений статутом. Якщо для виходу учасника необхідна згода інших учасників товариства, він може вийти з товариства протягом одного місяця з дня надання такої згоди останнім учасником, якщо менший строк не визначений такою згодою.
Частиною 5 статті 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначено, що учасник вважається таким, що вийшов з товариства, з дня державної реєстрації його виходу. 
Разом з цим, відповідно до частини 4 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та пред`явлення даного позову) для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, крім змін до відомостей, передбачених частиною п`ятою цієї статті, зокрема, подаються такі документи:
- заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, в якій також може зазначатися прохання про реєстрацію такої особи платником податку на додану вартість та/або про обрання спрощеної системи оподаткування, та/або про включення до Реєстру неприбуткових установ та організацій;
- примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи, іншого визначеного законом суб`єкта (особи) про зміни, що вносяться до Єдиного державного реєстру, крім внесення змін до інформації про кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) юридичної особи, у тому числі кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) її засновника, якщо засновник - юридична особа, про місцезнаходження та про здійснення зв`язку з юридичною особою;
- примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про вихід із складу засновників (учасників) та/або заява фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників), справжність підпису на якій нотаріально засвідчена, та/або договору, іншого документа про перехід чи передачу частки засновника (учасника) у статутному (складеному) капіталі (пайовому фонді) юридичної особи, та/або рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про примусове виключення із складу засновників (учасників) юридичної особи або ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі внесення змін, пов`язаних із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи;
При цьому, частиною 5 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено, що для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю або товариства з додатковою відповідальністю (далі в цій частині - товариство) подаються такі документи:
1) заява про державну реєстрацію змін до цих відомостей;
2) документ про сплату адміністративного збору;
3) один із таких відповідних документів: а) рішення загальних зборів учасників товариства про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників; б) рішення загальних зборів учасників товариства про виключення учасника з товариства; в) заява про вступ до товариства; г) заява про вихід з товариства.
Документи подаються учасником, який виходить з товариства, або його спадкоємцем чи правонаступником для випадків якщо подається документ, зазначений у підпункті "г" вказаної частини статті. 
Згідно статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" встановлено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі:
1) документів, що подаються заявником для державної реєстрації;
2) судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо: визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу; визнання повністю або частково недійсними змін до установчих документів юридичної особи; заборони (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій; накладення/зняття арешту корпоративних прав; зобов`язання вчинення реєстраційних дій; скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі; виділу юридичної особи; провадження у справах про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, прийнятих відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"; припинення юридичної особи, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи; відміни державної реєстрації припинення юридичної особи; припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи; відміни державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця; відміни в порядку апеляційного/касаційного оскарження судового рішення, на підставі якого вчинено реєстраційну дію;
3) рішень, прийнятих Міністерством юстиції України, його територіальними органами відповідно до статті 34 цього Закону.
З аналізу наведених вище положень законодавства вбачається, що на час виникнення спірних правовідносин діяв певний порядок для оформлення товариством виходу особи зі складу його учасників, що втілювався у рішенні товариства про зміни в установчих документах товариства чи відповідних судових рішеннях та подальшій державній реєстрації цих змін. 
Згідно зі змінами до законодавства, яке регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, право ініціювати реєстрацію змін у складі учасників товариства з обмеженою відповідальністю надано відповідним учасникам товариства. 
Така реєстрація в державному реєстрі здійснюється (за ініціативи як товариства так і учасника) з метою фіксації змін відомостей про юридичну особу, засвідчення державою змін у статутних документах товариства, що відбулися на підставі відповідних юридичних фактів. 
Суд звертає увагу сторін, що реєстрація внесених змін до статутних документів товариства здійснюється в межах правовідносин з державної реєстрації юридичних осіб, а не в межах зобов`язальних правовідносин між товариством та його колишнім учасником.
У разі якщо всупереч законодавству, яке діяло на час звернення позивача до суду, товариство не вчиняло дії у зв`язку з виходом учасника з товариства, у тому числі не вирішувало питання про внесення змін до установчих документів товариства, то підстави для виникнення у товариства перед учасником обов`язку внести до ЄДР такі зміни відсутні. А учасник товариства мав право встановлювати фактичні обставини свого виходу з товариства у спорі з товариством про виконання обов`язків, пов`язаних з таким виходом, спростовуючи дані, внесені до ЄДР. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/7674/18. 
Як вже зазначалося, статтею 100 ЦК України передбачено, що учасники товариства мають право вийти з товариства, якщо інше не випливає із закону. 
З огляду на те, що законом передбачені вимоги та підстави для виходу учасника зі складу товариства, виключно за згодою іншого учасника, а також те, що прийняття такого рішення є виключною компетенцією загальних зборів, учасник товариства не має права вимагати в судовому порядку провести державну реєстрацію змін до відомостей в Державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців на підставі судового рішення. Чинне законодавство не позбавляє права виходу учасника, але за певних умов, про що йшлося вище.
Суд також вважає за необхідне зазначити наступне. 
Як вбачається з вищенаведених положень законодавства, для здійснення державної реєстрації відповідних змін (на внесенні яких наполягає позивач), реєстратору має бути подано оригінал заяви особи про вихід із складу учасників, справжність підпису на якій нотаріально посвідчена (частина 4 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).
Відповідно до п.6 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.
Отримати електронний підпис можна онлайн або офлайн у Кваліфікованих надавачів електронних довірчих послуг. Актуальний перелік акредитованих центрів сертифікації ключів (АЦСК) та їхній чинний статус можна знайти на сайті Центрального засвідчувального органу. 
Суд зазначає, що згідно з Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 нотаріус засвідчує також справжність кваліфікованого електронного підпису, враховуючи положення порядку вчинення нотаріальних дій з використанням кваліфікованого електронного підпису чи печатки.
В свою чергу, як було встановлено судом та не заперечується представниками сторін, оригінал заяви позивача про вихід з товариства від 23.09.2025 був надісланий на електронну адресу відповідача, та не скріплений кваліфікованим електронним підписом. Більш того, як вбачається зі змісту рішення ТОВ «ПРОДЛАЙФ» від 25.09.2025 за результатами розгляду вказаної заяви позивача, відповідач не заперечував проти рішення ОСОБА_1 щодо виходу з товариства, але підставою для відмови у прийнятті заяви про вихід зазначено її направлення електронною поштою, оскільки вона не містить «мокрого» підпису чи засвідчення кваліфікованим електронним підписом чи нотаріального засвідчення, а отже, і відсутня можливість її державної реєстрації у встановленому законом порядку.
Позивач у позовній заяві як на підставу неможливості здійснити дії, пов`язані з нотаріальним засвідченням своєї заяви про вихід зі складу учасників ТОВ «ПРОДЛАЙФ», посилається на відсутність фізичної можливості через знаходження на тимчасово окупованій території Донецької області та проведення на даній території активних бойових дій виїхати на підконтрольну українській владі територію. Втім, оскільки позивач є учасником товариства, який володіє часткою у статутному капіталі 50%, він може вийти з товариства за згодою інших учасників товариства, докази наявності якої, оформленої відповідно до вимог чинного законодавства, в матеріалах справи відсутні. 
Зважаючи на встановлений факт відсутності у відповідача оригіналу заяви позивача про вихід зі складу підприємства, справжність підпису на якій нотаріально посвідчена, враховуючи приписи п. 10 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», відповідач позбавлений технічної можливості провести усі необхідні дії, в тому числі державну реєстрацію змін до установчих документів, пов`язаних із зміною складу учасників, що виключає підстави для задоволення даного позову, а відтак є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 904/851/18.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що заявлена позивачем позовна вимога про зобов`язання відповідача внести зміни до відомостей про ТОВ “ПРОДЛАЙФ”, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у зв`язку зі зміною у складі його учасників, а саме виходом позивача зі складу його учасників, не підлягають задоволенню, оскільки вимоги, передбачені діючим законодавством щодо виходу учасника зі складу товариства сторонами дотримані не були, крім того заявлений спосіб захисту не забезпечить реального поновлення прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.03.2024 у справі 911/1375/22.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Відповідно, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 372/270/16-ц, Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання ст. 13 Конвенції, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland, заява № 30210/96, § 158) (§ 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine, заява № 20390/07).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дорани проти Ірландії» зазначено, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
У своєму рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.
Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
При зверненні з даним позовом до ТОВ “ПРОДЛАЙФ” про зобов`язання відповідача внести зміни до відомостей про ТОВ “ПРОДЛАЙФ”, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у зв`язку зі зміною у складі його учасників, а саме виходом позивача зі складу його учасників, позивач не надав жодних доказів у підтвердження того, що його права чи інтереси були порушені чи невизнані відповідачем, тобто не довів наявність порушення його прав на даному етапі саме ТОВ “ПРОДЛАЙФ”. Чинне законодавство не позбавляє права виходу учасника, але за певних умов, про що йшлося вище, яких позивачем дотримано не було.
У зв`язку з цим суд вважає, що позовні вимоги до відповідача заявлені необґрунтовано, безпідставно і передчасно, тому відмовляє у їх задоволенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В: 

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОДЛАЙФ” про зобов`язання відповідача внести зміни до відомостей про ТОВ “ПРОДЛАЙФ”, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у зв`язку зі зміною у складі його учасників, а саме виходом позивача ОСОБА_1 зі складу його учасників – відмовити. 
Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду.
У судовому засіданні 30.01.2026 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 16.02.2026.

Суддя Ю.С. Зельман