ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

20 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/9226/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: судді-доповідача Кальника В.В.,
суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року в адміністративній справі №280/9226/25 
за позовом ОСОБА_1 
до відповідача - 1: Військової частина НОМЕР_1 Національної Гвардії України, відповідача - 2: Головного управління Національної гвардії України 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до відповідача 1 Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, відповідача 2 Головного управління Національної гвардії України, в якому, з урахуванням уточнення, просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо не нарахування позивачу одноразової грошової допомоги згідно з Постановою КМУ від 11.02.2025 №153;
- зобов`язати відповідача 1 видати наказ (розпорядження) про нарахування та здійснення виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 1000000,00 грн або в разі встановлення судом підстав для часткової виплати – відповідний пропорційний розмір винагороди згідно з Порядком;
- зобов`язати відповідача забезпечити виплату зазначених коштів у визначеному Постановою порядку та вжити заходів щодо реалізації рішення суду.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач 1 протиправно відмовив у виплаті одноразової грошової винагороди в розмірі 10000000,00 грн. на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проєкту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану». Також зазначено, що позивач брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій та отримував травми та поранення, пов`язані із захистом Батьківщини, проходив військову службу та за час проходження військової служби до дисциплінарної та інших видів відповідальності не притягувався. Тому, на думку позивача, він відповідає критеріям, встановленим ініціативою «Контракт 18-24», та набув права на отримання одноразової грошової допомоги. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.01.2026 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26.01.2026 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, зазначає, що у нього наявні всі юридичні факти, з якими абз.3 п.4 Постанови №153 пов`язує право на отримання одноразової винагороди пропорційно часу проходження служби. Зауважує, що позбавлення його права через досягнення 25 років вже під час виконання бойових завдань є дискримінаційним та порушує суть державних гарантій захисту військовослужбовців. Проте суд у своєму аналізі норми права не зазначив, що безпосередня участь у бойових діях має обов`язково відбуватися до досягнення 25-річного віку. 
Отже, апелянт вважає, що суд першої інстанції вдався до помилкового розширювального тлумачення норм права, оскільки Постанова №153 висуває вимогу щодо віку лише до моменту призову, а не до періоду участі в бойових діях. Тому, відмова в задоволенні позову є грубим порушенням принципів верховенства права та законності. 
Зважаючи на вищенаведене, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою.
Відповідач 1, скориставшись своїм правом, надав до Третього апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому, зокрема, зазначено, що для отримання військовослужбовцем одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою № 153, останньому потрібно відповідати певним умовам, визначеним в пункті 4 Постанови № 153. В даних спірних правовідносинах позивач повинен відповідати критеріям, визначеним в абзацах другому та сьомого пункту 4 Постанови № 153. Отже, відповідно до приписів Постанови № 153, право на винагороду мають виключно особи рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які до набрання чинності Постановою (до 13.02.2025) у віці до 25 років (яким не виповнилося 25 років) були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на 13.02.2025. при цьому, під терміном "безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо районах у період здійснення зазначених заходів" необхідно розуміти виконання військовослужбовцем бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка (який) веде воєнні (бойові) дії у складі діючих угруповань військ (сил ) Сил оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України) в районі ведення воєнних (бойових) дій; бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення (в межах району виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки )) під час перебування у складі органу військового управління, штабу угрупування військ (сил) або штабу тактичної групи, включеної до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави. 
При цьому, відповідачем зауважено, що на дату набрання чинності Постановою № 153, у позивача відсутнє належне документальне підтвердження безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій в сукупності не менше шести місяців (180 днів), а тому, на думку відповідача 1, позивач не набув права на отримання одноразової винагороди, передбаченої вказаною постановою Кабінету Міністрів України.
Відповідач 2, скориставшись своїм правом, надав до Третього апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому, зокрема, зазначено, що позивач станом на дату подання позовної заяви проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді стрільця 1-го відділення 3-го патрульного взводу 1-ї патрульної роти 1-го патрульного батальйону військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Отже, оскільки ОСОБА_1 не перебував у безпосередніх службових відносинах з Головним управлінням НГУ, а був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головне управління НГУ жодних рішень щодо виплати (невиплати) ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн гривень пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених), передбачену абзацом 3 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проєкту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» не приймало. Додатково відповідачем зазначено, що за інформацією військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на дату набрання чинності Постановою № 153 у позивача відсутнє належне документальне підтвердження безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій в сукупності не менше шести місяців (180 днів), а отже позивач не набув права на отримання одноразової винагороди, передбаченої вказаною постановою Кабінету Міністрів України.
ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що мета Постанови №153 полягає у стимулюванні та належному матеріальному забезпеченні осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях, а не у створенні додаткових бар`єрів для реалізації вже набутого права. Також, зауважено, що посилання відповідача 1 на положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо зміни правого статусу особи після досягнення 25-річного віку не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки Постанова №153 не пов`язує право на отримання одноразової грошової допомоги із статусом особи як призовника чи військовозобов`язаного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 від 08.08.2014.
11.05.2023 позивача у віці 24 років було призвано на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Військову присягу позивачем прийнято 01.06.2023 року у ВЧ НОМЕР_1 НГУ. 
Військову службу позивач проходить у НОМЕР_3 окремій бригаді охорони громадського порядку « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить витяг з послужного списку солдата ОСОБА_1 про проходження дійсної військової служби у ЗСУ. 
Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_4 від 30.05.2024.
Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 НГУ від 29.07.2025 №237 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, солдат ОСОБА_1 у період з 31.01.2024 по 14.03.2024 та з 14.03.2025 по 03.04.2025 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави в с. Шевченково Волноваського району Донецької області, с-щі Степногірськ Василівського району Запорізької області.
Згідно з протоколом №5 від 05.09.2025 засідання комісії щодо виплати одноразової грошової допомоги, визначеною постановами КМУ від 11.02.2025 №153, від 30.07.2025 №942, щодо військовослужбовців, які звернулися встановленим порядком щодо розгляду їх документів на отримання одноразової винагороди, а саме, зокрема, ОСОБА_1 , було постановлено не виплачувати одноразову допомогу у зв`язку з тим, що на момент набрання чинності постанови КМУ від 11.02.2025 №153 (13.02.2025) військовослужбовцю більше 25 років.
Позивач, вважаючи, що на нього розповсюджуються умови щодо отримання додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів 11.02.2025 №153, звернувся до ВЧ НОМЕР_1 НГУ із рапортом із зазначеного питання.
У зв`язку з неотриманням відповіді на поданий рапорт, 12.09.2025 представником позивача на адресу ВЧ НОМЕР_1 НГУ направлений адвокатський запит, на який листом від 20.09.2025 №3/33/12-К-76-Аз відповідачем 1 було повідомлено, що ОСОБА_1 не підпадає під дію Постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025 за віковим критерієм.
Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача 1 щодо нарахування йому одноразової грошової допомоги згідно з Постановою КМУ від 11.02.2025 №153, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Залишаючи без задоволення позов, суд першої інстанції виходив з того, що реалізація права особи на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 гривень можлива виключно за умови дотримання встановлених цією Постановою вимог, які мають існувати в сукупності, а саме:
- вік призову на військову службу до 25 років;
- бути особою рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення;
- бути прийнятим або призваним на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за № 64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за №2102-IX, до набрання чинності цією постановою - 13.02.2025 року у віці до 25 років;
- проходити військову службу;
- брати безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (надалі по тексту також - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності вказаною постановою - 13.02.2025 року, або строком менше шести місяців із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених), або менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни;
- відсутність притягнення до відповідальності два або більше разів за сукупністю дисциплінарних стягнень строку дії яких не закінчився.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивача було призвано на військову службу до 25 років, а участь у бойових діях ОСОБА_1 брав після досягнення ним 25 річного віку, позивач не набув права на отримання одноразової винагороди, передбаченої вказаною постановою Кабінету Міністрів України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновку суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
11.02.2025 Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (постанова КМУ №153).
Так, пунктом 1 вказаної постанови вирішено погодитися з пропозицією Міністерства оборони та Міністерства внутрішніх справ стосовно реалізації протягом двох років з дня, що настає за днем набрання чинності цією постановою, експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану (далі - експериментальний проект).
Пунктом 2 постанови КМУ від 11.02.2025 №153 затверджено, зокрема, Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану (надалі Порядок №153).
Пунктом 3 постанови КМУ №153 установлено, що:
1) учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби;
2) координатором експериментального проекту є Міністерство оборони;
3) фінансування експериментального проекту здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.
Пунктом 4 постанови КМУ №153 (в редакції постанови КМУ №387 від 01.04.2025, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що:
особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №2102-ІХ, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин, приписи постанови КМУ №153 встановлюють 5 (п`ять) обов`язкових умов, в разі виконання яких військовослужбовцю може бути виплачена одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах в розмірі 1 млн. гривень (диспозиція правової норми), а саме:
- приналежність військовослужбовця на дату виплати до певної категорії: особи рядового, сержантського і старшинського складу рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення;
- вік на дату прийняття або призову на військову службу до набрання чинності Постановою №153 (11 лютого 2025 року): до 25 років;
- факт прийняття або призову на військову службу під час воєнного стану, тобто після 24 лютого 2022 року, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. №64;
- фактичне проходження служби на дату звернення за вказаною виплатою;
- безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних бойових дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою №153 (11 лютого 2025 року) (абз. 2 п. 4); або безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою №153 (11 лютого 2025 року) у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) (абз. 4 п. 4).
В подальшому Міністром оборони України видано Доручення №999/уд від 20.02.2025 (далі - Доручення №999/уд), відповідно до якого передбачено виплату одноразової грошової допомоги після укладення контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу, затвердженого Постановою, у розмірі один мільйон гривень, яка виплачується трьома частинами (далі - Допомога); одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - Винагорода) у розмірі один мільйон гривень. Виплата здійснюється один раз за весь період проходження військової служби та не підлягає поділу на частини.
Дорученням № 999/уд визначено, що право на Винагороду мають виключно особи рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які до набрання чинності Постановою (до 13.02.2025) у віці до 25 років (яким не виповнилося 25 років) були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (далі військовослужбовці) строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на 13.02.2025.
Підтвердження участі військовослужбовців у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій здійснюється на підставі щонайменше одного документа з кожної з наступних груп: а) бойовий наказ (бойове розпорядження); б) журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення; в) рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових в районах ведення воєнних (бойових) дій.
Військовослужбовцям, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на 13.02.2025, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від одного мільйону гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
На час розгляду справи судом першої інстанції до постанови КМУ №153 від 11.02.2025 були внесені зміни постановою КМ У №942 від 30.07.2025, відповідно до яких:
- абзац 2 п. 4 постанови КМУ №153 установлює, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 р. №64, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 р. №2102-ІХ, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
- абз. 4 п. 4 постанови КМУ №153 передбачає, що військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
При цьому пункт 4 постанови КМУ №1053 доповнений новими абзацами, за приписами яких виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу (абз. 6 та 7 п. 4).
Таким чином, оскільки громадяни України можуть бути призвані на строкову (базову) військову службу, призвані на військову службу по мобілізації на період дії воєнного стану, або добровільно прийняті на військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, колегія суддів вважає, що Постанова 153 передбачає виплату винагороди в розмірі 1 млн. грн. за тривалість проходження військової служби в бойових умовах військовослужбовцям, які у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час дії воєнного стану.
Суд першої інстанції встановив та матеріалами справи підтверджено і не заперечується сторонами, що станом на дату підписання контракту позивачу не виповнилося 25 років, вік позивача становив 24 роки.
Випадків притягнення до кримінальної/адміністративної відповідальності, накладення дисциплінарних стягнень щодо солдата ОСОБА_1 не обліковано, що підтверджується довідкою ВЧ НОМЕР_1 НГУ.
Станом на 13.02.2025 (дата набрання чинності Постанови №153) позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 НГУ на посаді стрільця 1-го відділення 3-го патрульного взводу 1-ї патрульної роти 1-го патрульного батальйону у військовому званні солдата.
Станом на 13.02.2025 (дата набрання чинності Постанови №153) позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, у зоні бойових дій, зокрема, в період з 31.01.2024 по 14.03.2024 та з 14.03.2025 по 03.04.2025, що підтверджується довідкою від 29.07.2025 №237 про безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях в районі ведення воєнний (бойових) дій.
При цьому, суд зауважує, що період участі позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в сукупності складає менше 6 місяців.
Отже, відповідач 1 обґрунтовано вказав у відзиві на відсутність у позивача станом на дату звернення належним чином оформлених документів, що підтверджують 6 - місячний термін участі у бойових діях саме в межах правового поля Постанови №153.
Зазначене свідчить про те, що позивач не підпадає під визначені Постановою №153 та Порядком №153 умови для призначення та виплати одноразової грошової винагороди за проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень.
За наведених фактичних обставин та правового врегулювання спірних правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд - 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року в адміністративній справі №280/9226/25 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року в адміністративній справі №280/9226/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Кальник 

суддя С.В. Сафронова 

суддя Д.В. Чепурнов