КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 356/730/25 Головуючий у суді першої інстанції - Дудар Т.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2749/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подані адвокатом Вак Ольгою Володимирівною, на рішення Березанського міського суду Київської області від 15 серпня 2025 року та на ухвалу Березанського міського суду Київської області від 12 вересня 2025 року про відмову ухвалити додаткове рішення по цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування, 
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Березанського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права власності.
Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 07 грудня 2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права власності.
Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 09 квітня 2024 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року, первісний позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права власності - залишено без розгляду.
Продовжено розгляд справи за зустрічним позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування.
Позовні вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовано тим, що 23 травня 1980 року між батьком позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 та матір`ю позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб Броварським міським відділом ЗАГС Київської області.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, про що виконавчим комітетом Войтівської сільської ради Згурівського району Київської області зроблено відповідний актовий запис за № 18 від 09.06.2015, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.06.2015 серія НОМЕР_1 .
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Березанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції зроблено актовий запис за № 97 від 27.03.2023.
Після смерті батька ОСОБА_2 дізнався, що під час перебування його батька у шлюбі з матір`ю позивача за зустрічним позовом за договором купівлі-продажу від 24.03.2003, зареєстрованим за № 831 Березанською державною нотаріальною конторою, було придбано нежитлову будівлю загальною площею 56,20 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 . ОСОБА_3 без її відома та без її згоди здійснив добудову та прибудову до вказаної нежитлової будівлі, а саме до нежитлової будівлі загальною площею 56,20 кв.м прибудував ще одне нежиле приміщення та гараж, добудував ще один поверх, як наслідок, загальна площа нежитлової будівлі збільшилася до 345,0 кв.м, з яких житлова площа - 25,60 кв.м, розташована на другому поверсі цієї будівлі.
Вказана прибудова і добудова була завершена у 2008 році, а 21.02.2009 за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на вказаний об`єкт нерухомості як на домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності загальною площею 345, кв.м (до складу якої входить нежитлова будівля загальною площею 56,20 кв.м, що є спільною сумісною власністю померлих батьків позивача за зустрічним позовом), на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Березанської міської ради від 21.02.2009 № б/н.
ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 лише 24.12.2011, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції в м. Києві зроблений актовий запис за № 1219, в той час як право власності на вказаний вище об`єкт нерухомого майна було оформлено на ім`я ОСОБА_3 спершу у 2003 році - під час перебування у зареєстрованому шлюбі з матір`ю ОСОБА_2 , а потім у 2009 році - після розірвання шлюбу з матір`ю позивача за зустрічним позовом та до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .
ОСОБА_2 стверджував, що викладене вище свідчить, що нежитлова будівля загальною площею 56.20 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю його померлих батьків у рівних частках, оскільки набута під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, а домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності загальною площею 345,00 кв.м, до складу якого входить вказана вище нежитлова будівля, є особистою власністю батька позивача за зустрічним позовом, оскільки створена і набута ним після розірвання шлюбу з матір`ю ОСОБА_2 та до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .
Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 за законом є ОСОБА_2 , інших спадкоємців у неї не було, заповіт вона не складала.
Спадкоємцями ОСОБА_3 є ОСОБА_2 , його друга дружина ОСОБА_1 та його другий син - ОСОБА_3 , заповіт батько позивача за зустрічним позовом не складав.
Після смерті ОСОБА_5 державним нотаріусом Згурівської районної державної нотаріальної контори Київської області була заведена спадкова справа № 178/2015 від 14.07.2015 на підставі заяви ОСОБА_2 .
Після смерті ОСОБА_3 державним нотаріусом Березанської нотаріальної контори Київської області заведена спадкова справа № 133/2023 від 01.09.2023 на підставі заяви ОСОБА_2 .
Дізнавшись про те, що за час перебування матері ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з його батьком 24.03.2003 було набуто у власність нежитлову будівлю загальною площею 56,20 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 03.11.2023 звернувся до державного нотаріуса Згурівської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою державного нотаріуса Згурівської районної державної нотаріальної контори Київської області від 03.11.2023 йому було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії як видача свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки у спадковій справі відсутні документи, що підтверджують право власності померлої матері ОСОБА_2 на вказане майно.
З огляду на те, що державний нотаріус Згурівської районної державної нотаріальної контори Київської області відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку у праві власності на нежитлову будівлю, що входить до складу домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності за адресою: АДРЕСА_1 , він не має можливості в позасудовому порядку реалізувати своє право на спадщину на вказане майно після смерті своєї матері.
Позивач за зустрічним позовом вказував, що його частка у праві власності на домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності, до складу якого входить нежитлова будівля, за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті його батьків складає 14/26 та навів відповідні розрахунки.
При цьому, у заяві про збільшення розміру зустрічних позовних вимог від 02.03.2024 (т. 2, а.с. 190-191) представниця позивача за зустрічним позовом адвокат Городок Я.В. зазначила, що  син померлого ОСОБА_3 . ОСОБА_3 (  ІНФОРМАЦІЯ_3 ) у січні 2023 року виїхав за кордон, де і перебуває до цього часу.
Отже, у розумінні приписів частини третьої статті 1268 ЦК України, ОСОБА_3 не проживав постійно разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 . Матеріалами спадкової справи підтверджується, що у відповідності до статей 1269, 1270 ЦК України, ОСОБА_3 заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подавав. З огляду на вказані вище обставини, ОСОБА_3 спадщину не прийняв, тому не має права на спадкування після смерті свого батька і не входить до кола спадкоємців за законом.
Таким чином, спадщина померлого ОСОБА_3 у спірному спадковому майні, що складає 11/12 домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності загальною площею 345,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , розподіляється у рівних частках між двома спадкоємцями, які спадщину прийняли: сином ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_1 . З 11/12 спадщини померлого батька, кожен спадкоємець має по 11/24 частки, що вираховується наступним чином: 11/12 : 2 = 11/24. Загальний розмір частки ОСОБА_2 у домоволодінні складає: 1/12 + 11/24 = 13/24.
Посилаючись на викладене, урахуванням заяви про збільшення розміру зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом просив суд: 
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки нежитлової будівлі загальною площею 56,20 кв.м. за адресою:  АДРЕСА_1 , що складає 1/12 (одну дванадцяту) частки домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності загальною площею 345,00 кв.м. за адресою:  АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_5 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визнати за ОСОБА_2 право власності на 11/24 частки домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності загальною площею 345,00 кв.м. за адресою:  АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішенням Березанського міського суду Київської області від 15 серпня 2025 року зустрічний позов задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності загальною площею 345,00 кв м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частках на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 76 912 грн.
Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 12 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвоката Вак О.В. про ухвалення додаткового рішення.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом матеріальних норм права, просить скасувати рішення Березанського міського суду Київської області від 15 серпня 2025 року та ухвалити нове, якимпозовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності загальною площею 345,00 кв м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також стягнути на користь ОСОБА_2 витрати за надану правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не врахував, що на час набуття спірного нерухомого майна ОСОБА_3 перебував у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_1 , а тому спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з якою спадкодавець проживав однією сім`єю з 1994 року, вів спільне господарство, а згодом зареєстрував шлюб (24.12.2011).
Вказує, що частка спірного домоволодіння належить ОСОБА_1 як дружині померлого на праві спільної сумісної власності. Ця частина не входить до спадкової маси. Спадкуванню підлягає лише інша частка.
Зазначає, що суд не надав належної оцінки письмовим доказам і свідченням, які підтверджують факт спільного проживання та спільного ведення господарства ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ще до реєстрації шлюбу, а також наявність спільного бюджету, народження спільної дитини тощо, що безпосередньо свідчить про спільність набуття майна.
Вважає, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 є явно завищеним та не відповідає критерію реальності та розумності їхнього розміру.
Крім цього, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу Березанського міського суду Київської області від 12 вересня 2025 року, в якій просить скасувати ухвалу та ухвалити нове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про розподіл судових витрат у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у судових дебатах 06.08.2025 представниця ОСОБА_1 заявила про намір подати заяву щодо розподілу судових витрат. 
При цьому, суд проігнорував, що подані розрахунок витрат за надану правничої допомоги, акт виконаних робіт, платіжна інструкція датовані після винесення рішення суду, а саме 19 серпня 2025 року, тому сторона відповідача позбавлена була можливості надати вказані докази до закінчення судових дебатів
У відзивах на апеляційні скарги представниця ОСОБА_2 адвокат Городок Я.В. проти задоволення апеляційних скарг заперечила. Вказує, що рішення та ухвала суду є законними і обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні.
У судовому засіданні в апеляційному суді взяли участь позивач за зустрічним позовом ОСОБА_7 та його представники адвокати Городок Я.В. та Ландишева С.М., які просили апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення та ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Від представниці ОСОБА_1 адвоката Вак О.В. найшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Крім цього, від представниці ОСОБА_1 адвоката Вак О.В. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі №356/547/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року, занесеною до протоколу судового засідання, у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Встановлено, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_5 23.05.1980 зареєстрували шлюб (Т. 3 а.с. 221). 
У них народився син, ОСОБА_2 25.09.1980 (Т. 3 а.с. 204, Т. 4 а.с. 55-59).
24.03.2003 ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , придбав у власність приміщення магазину "ІНФОРМАЦІЯ_5", загальною площею 56,2 кв.м по АДРЕСА_1 (Т. 2 а.с. 185-187). 
09.12.2005 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано (Т. 1 а.с. 183-185). 
На місці магазину "ІНФОРМАЦІЯ_5" ОСОБА_3 звів домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності загальною площею 345 кв. м. (Т. 2 а.с. 179-182).
Відповідно до ч. 1-4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.
Згідно зі статтями 60, 63, ч. 2 ст. 72 СК України (у редакції, що діяла на час розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
З пояснень представників позивача за зустрічним позовом, показань свідків, письмових доказів (Т. 2 а.с. 175-176, 188) судом першої інстанції встановлено, що в результаті добудови/перебудови/реконструкції придбане 24.03.2003 ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_5 приміщення магазину " ІНФОРМАЦІЯ_5 " загальною площею 56,2 кв. м було перетворене у домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності площею 345 кв.м, право приватної власності на яке 21.02.2009 було оформлено на ОСОБА_3 .
Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_5 ні після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 09.12.2005, ні після оформлення ним права приватної власності на зазначене домоволодіння 21.02.2009 не порушувала питання про виділ своєї частки чи оспорювання набуття у власність в 2009 ОСОБА_3 всього домоволодіння, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 21.02.2009 набув право приватної власності на все домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності, загальною площею 345 кв.м по АДРЕСА_1 .
Судом також встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 1 а.с. 190). Після його смерті, в строки і спосіб встановлений чинним законодавством із заявами про прийняття спадщини звернулися: син ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_1 (Т. 1 а.с.79-112, Т. 5 а.с. 62-83).
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли: його діти - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та дружина ОСОБА_1 в рівних частинах.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21).
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, цей кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Згідно з частиною першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Подібним чином питання спільної власності подружжя регулював і КпШС України, який був чинним до 01 січня 204 року, зокрема, у статтях 22, 24, 28 КпШС України.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17 (провадження № 61-17462св21)).
Сутність презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2024 року у справі № 742/3129/21 (провадження № 61-9704св22)).
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.
Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщини тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.
У справі, що переглядається встановлено, що сторони у справі є спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 ; спірний об`єкт нерухомості - домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності, загальною площею 345 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_1 з 21.02.2009 у частці 1/1 належав на праві приватної власності ОСОБА_3 , і після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 цей об`єкт увійшов до складу спадкової маси.
Отже, правильним є висновок суду, що ОСОБА_2 , як спадкоємець за законом після смерті ОСОБА_3 , має право вимоги визнання за ним права власності на його частку спадщини, а саме - 1/3 частку домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності, загальною площею 345 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_1 .
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що частка спірного домоволодіння належить ОСОБА_1 як дружині померлого на праві спільної сумісної власності та не входить до спадкової маси, оскільки вони не підтверджуються належними та допустимими доказами.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Суд першої інстанції на підставі належних письмових доказів встановив, що ОСОБА_3 придбав у власність приміщення магазину " ІНФОРМАЦІЯ_5 ", загальною площею 56,2 кв.м по АДРЕСА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .
У результаті добудови/перебудови/реконструкції вказане приміщення було перетворене у домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності площею 345 кв.м, право приватної власності на яке було оформлено на ОСОБА_3 21.02.2009, тобто, до укладення шлюбу з відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 .
Отже, у суду відсутні підстави вважати, що спірне майно (домоволодіння з приміщеннями для індивідуальної трудової діяльності площею 345 кв.м) не є особистою приватною власністю померлого ОСОБА_3 . Вказана обставина не може бути спростована поясненнями свідків, а письмові докази на її спростування у матеріалах справи відсутні.
Апеляційний суд зауважує, що приміщення магазину "ІНФОРМАЦІЯ_5", загальною площею 56,2 кв.м по АДРЕСА_1 не входить до складу спадщини, оскільки станом на день відкриття спадщини вказане майно вже не існувало як об`єкт цивільних прав. Ця обставина сторонами не заперечується і не оскаржується.
Колегія суддів також враховує, що факт проживання відповідачки за зустрічним позовом з померлим однією сім`єю не є предметом доказування в межах розгляду даної цивільної справи про визнання права власності в порядку спадкування.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Натомість, факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю для встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності в порядку ст. 74 СК України, не презюмується, а встановлюється судовим рішенням в порядку, визначеному ЦПК України.
Таке судове рішення у матеріалах справи відсутнє. Вимог щодо встановлення цього факту у межах розгляду даної справи не заявлено. 
При цьому, пред`явлений ОСОБА_1 первісний позов було залишено без розгляду на підставі особисто поданої заяви ОСОБА_1 , тобто, позивачка за первісним позовом сама розпорядилася з обсягом своїх вимог і змістом заперечень у даному спорі.
Колегія суддів зауважує, що поведінка апелянтки, яка полягає у поданні заяви про залишення позову без розгляду у даній справі з одночасним зверненням до суду із позовом з аналогічними вимогами, є суперечливою та свідчить про недобросовісність користування нею процесуальними правами.
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до її незгоди з висновками суду. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Разом з цим, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (п.1 ст. 134 ЦПК України).
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків падання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та па підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою:,
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі з протилежною стороною). При цьому, норми статей 137. 141 ЦПК України спрямовані саме на захист прав та інтересів учасників судових процесів, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість учасників отримати відшкодування понесених витрат, на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналізуючи зазначену норму процесуального права, слід дійти висновку про те, що для відшкодування витрат на правничу допомогу, заявником має бути вчинено дві обов`язкові дії, а саме, до закінчення судових дебатів зробити заяву про відшкодування судових витрат, а в подальшому, надати докази понесених витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, якщо такі докази не було подано під час розгляду справи.
Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати ВС від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Верховний Суд у складі колегії суддів КГС в постанові від 01 серпня 2019 року по справі № 915/237/18 дійшов висновку, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості й верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, завищений щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, і не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява N 19336/04, п. 269).
Як убачається з матеріалів цивільної справи, на підтвердження вимог про стягнення судових витрат понесених ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом в суді цієї справи, було надано до суду: копію договору про надання правничої допомоги від 25 жовтня 2023 року №25/10-2023, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Ландишевою С.М.; додаткову угоду до вказаного договору; копії актів про надання правничої допомоги за договором від 01 серпня 2025 року та від 06 серпня 2025 року; рахунки на оплату послуг та платіжні інструкції за вказаними рахунками (Т. 5 а.с. 227-245, Т. 6 а.с. 27).
Крім цього, суду надано копію договору про надання правничої допомоги від 16 жовтня 2023 року №78, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Городок Я.В. ; додаткову угоду до вказаного договору; копії актів про надання правничої допомоги за договором від 16 жовтня 2023 року та від 12 квітня 2024 року; рахунки на оплату послуг та платіжні інструкції за вказаними рахунками (Т. 3 а.с. 96-105, Т.6, а.с. 5-16).
Із наданих документів у сукупності встановлено, що загальний розмір витрат на правову допомогу ОСОБА_2 склав 117 500,00 грн.
Суд першої інстанції правильно зауважив, що витрати, зазначені в Акті 2 до Договору № 78 про надання правничої допомоги від 16.10.2023 в п. 1, 2, 6, 7, 12 не пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції, п. 13 - не пов`язаний з розглядом справи і не стосується предмету спору, п. 14 - адвокат була відсутня у вказаному судовому засіданні (Т. 5 а.с. 19), п. 16 і 17 - стосуються підготовки та подачі окремих заяв про допит двох свідків, що не відповідає критерію обґрунтованості та пропорційності такої витрати, тому загальний розмір заявлених адвокатом Городок Я.В. витрат за надання правничої допомоги суд обґрунтовано зменшив зі 117 500,00 грн до 90 000,00 грн.
Визначаючи розмір витрат до стягнення (76 912 грн), суд першої інстанції урахував, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом було задоволено частково (на 61,5%), однак, неправильно обрахував розмір витрат до стягнення. Зважаючи на частку задоволених позовних вимог, з відповідачів за зустрічним позовом підлягаю стягненню у рівних частках на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 55 370 грн, тобто, по 27 685 грн з кожного.
За таких обставин рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає зміні в частині визначення розміру цих витрат.
Не погоджується апеляційний суд і з ухвалою суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_1 .
Пунктом 3 частини 1 статті 270 ЦПК України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Частиною 3 статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
Як видно із матеріалів справи, 06 серпня 2025 року, виступаючи в дебатах, представниця відповідачки за зустрічним позовом адвокат Вак О.В., повідомила суд про намір звернутися із заявою про вирішення питання про розподіл судових витрат протягом 5 днів з моменту оголошення рішення суду.
15 серпня 2025 року Березанським міським судом Київської області було оголошено рішення по даній справі. 19 серпня 2025 року адвокат Вак О.В. подала заяву про вирішення питання щодо розподілу судових витрат із долученими доказами понесених витрат.
На підтвердження понесених її довірителькою витрат надала суду: копію договору про надання правничої допомоги від 21 вересня 2023 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Вак О.В.; копію акту виконаних робіт за вказаним договором від 19 серпня 2025 року; рахунки на оплату послуг та квитанції за вказаними рахунками, датовані 19 серпня 2025 року.
Із наданих адвокатом Вак О.В. доказів встановлено, що ОСОБА_1 понесла витрати на загальну суму 98 500 грн.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_1 в ухваленні додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу.
Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Розподіляючи витрати, понесені сторонами на професійну правничу допомогу, слід зважати на те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15.
Оцінивши надані адвокатом Вак О.В. докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд вважає, що заявлені нею до стягнення суми є завищеними, та не повною мірою відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Слід також зауважити, що позовне провадження у даному випадку було ініційоване ОСОБА_1 , однак, справа по суті заявлених вимог була розглянута лише в частині зустрічного позову ОСОБА_2 , і його позов суд частково задовольнив.
Враховуючи викладене та аналізуючи надані відповідачем докази в підтвердження здійснення відповідних витрат, враховуючи представництво інтересів заявниці у судових засіданнях, відмову у задоволенні частини (38,5%) позовних вимог, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, наявну судову практику в аналогічних спорах, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд доходить висновку про задоволення заяви про відшкодування ОСОБА_1 витрат на оплату правничої допомоги адвоката у загальному розмірі 19 000 грн.
Частиною 10 вказаної статті встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За таких обставин, з огляду на передбачену законом можливість взаємного зарахування судових витрат, враховуючи принцип процесуальної доцільності, апеляційний суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 на 19 000 грн.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду по суті заявлених позовних вимог є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні. Разом з цим, рішення суду в частині розподілу судових витрат та ухвала суду про відмову в ухваленні додаткового рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення щодо розподілу між сторонами витрат на правову допомогу, понесених у суді першої інстанції.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подані адвокатом Вак Ольгою Володимирівною, задовольнити частково.
Ухвалу Березанського міського суду Київської області від 12 вересня 2025 року скасувати.
Рішення Березанського міського суду Київської області від 15 серпня 2025 року в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 8685 гривень.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 27 685 гривень.
В іншій частині рішення Березанського міського суду Київської області від 15 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 
Повний текст складено 16 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома