Справа № 755/8819/25 
Провадження № 2/459/638/2025

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2026 року Шептицький міський суд Львівської області
в складі: головуючого-судді Новосад М.Д.
з участю: секретаря судового засідання Козак І.Я.
представника позивача Дикань А. П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Шептицький цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, з участю третьої особи: ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,-  
ВСТАНОВИВ :

19.05.2025 року позивач подав до Дніпровського районного суду м.Києва позов до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, з участю третьої особи: ОСОБА_2 , яким просить стягнути солідарно з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби України 500000 грн моральної шкоди та 1000 грн майнової шкоди.
Свої вимоги мотивує тим, що на розгляді Дніпровського районного суду міста Києва перебуває справа № 755/6856/17 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.127 Кримінального кодексу України.
Вказує, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №42016000000004103, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.12.2016 р., встановлено, що діями обвинуваченого йому було завдано тілесні ушкодження, що на його думку призвело до завдання йому майнової та моральної шкоди, яка з урахуванням викладених нижче фактичних обставин та нормативного обґрунтування, підлягає відшкодуванню.
Як встановлено досудовим слідством у кримінальному провадженні № 42016000000004103, внесеному до ЄРДР 28 грудня 2016 року, під час затримання протестувальників біля входу до стадіону «Динамо» 20 січня 2014 року обвинувачений та особи, кримінальне провадження щодо яких виділено в окреме провадження, завдали тілесні ушкодження, а також піддали катуванням та принизливому поводженню потерпілого.
В обвинувальному акті детально викладено обставини, за яких йому як потерпілому було завдано тілесні ушкодження, зокрема побиття потерпілого на даху колонади, біля колонади та після оточення обвинуваченим та іншими особами.
Так, під час затримання його на даху колонади біля стадіону «Динамо» обвинувачений та особи, кримінальне провадження щодо яких виділено в окреме провадження, незважаючи на те, що він не чинив опору, упродовж не менше однієї хвилини безперервно з особливою жорстокістю завдавали потерпілому удари взутими ногами та спеціальними засобами - гумовими кийками в різні частини тіла, в тому числі в область голови, шиї, в ділянки нирок, грудної клітини, живота, по руках, ногах, тулубу, спині.
Після жорстокого нанесення побоїв, обвинувачений та особи, кримінальне провадження щодо яких виділено в окреме провадження, незважаючи на те, що він знаходився в нерухомому стані, продовжили принизливі дії відносно нього. Так, працівники міліції схопили його за руки та потягли до сходів колонади, щоб спустити його вниз для передачі правоохоронцям, які знаходилися поруч з колонадою. 
Після цього обвинувачений та особи, кримінальне провадження щодо яких виділено в окреме провадження, скинули його з парапету над входом до технічного приміщення колонади на землю, з небезпечної висоти для передачі іншим працівникам міліції.
Крім того, встановлено, що обвинувачений та особи, кримінальне провадження щодо яких виділено в окреме провадження, разом з невстановленими слідством працівниками спецпідрозділу міліції «Беркут», створили живий коридор, продовжили наносити йому протягом тривалого часу удари в різні частини тіла, здебільшого в область голови та ніг, а у подальшому дістали ножа та нанесли удари в область правої сідниці, один з працівників міліції, підійшовши до потерпілого, дістав газовий балончик та розпилив перцеву рідину на його тіло, завдавши йому сильних фізичних страждань шляхом мучення.
Зазначає, що даними діями обвинуваченого, йому було завдано численні тілесні ушкодження, зокрема: чотири забиті рани на голові: в тім`яно-потиличній ділянці зліва, в лобній ділянці справа та зліва, на підборідді; чотири садна в лобній ділянці; колото-різана рана в ділянці верхньо-внутрішнього квадранту правої сідниці; забита рана на тильній поверхні правої кисті в проекції 2-го п`ясно-фалангового суглобу; закрита травма лівого ліктьового суглоба у вигляді синця та садна в ділянці лівого ліктьового суглоба, перелому латерального виростка дистального відділу лівої плечової кістки; закрита травма лівої кисті у вигляді забитої рани на тильній поверхні кисті в проекції дистальної третини 3-ої п`ясної кістки, синців та садна на кисті, переломів голівок 3, 5 п`ясної кісток, перелому основи 4-ої п`ясної кістки зі зміщенням уламків, перелому проксимальної фаланги 5-го пальця в дистальній половині без зміщення кісних уламків; синці та садна на тілі, в тому числі: синці на обличчі; садна на сідницях; три синця на правій верхній кінцівці: на правому плечі, в ділянці правого ліктьового суглобу та на правому передпліччі; синці на правій кисті; чотири садна на правій нижній кінцівці: на стегні, гомілці та стопі; синець на лівій гомілці; садно на лівій гомілці, що підтверджується висновком експерта від 23.11.2016 р. № 487-КЕ/2016.
Крім цього, під час допиту 12.03.2014 р., коли він був затриманий, працівники «Беркуту» забрали всі його особисті речі, документи, мобільний телефон «Нокія» та грошові кошти в сумі 250 грн.
Обставини завдання шкоди потерпілому обвинуваченими, встановлені під час досудового розслідування, стали підставою для висування обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.127 Кримінального кодексу України.
Звертає увагу, що на момент завдання йому ушкоджень, обвинувачений був міліціонером батальйону міліції особливого призначення «Беркут» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, здійснював функції представників влади, службовою особою органу державної влади, відтак, вважає, що шкода потерпілому має бути відшкодована на підставі статті 1174 ЦК України.
Вказує, що загальна вартість лікування, яку йому довелось пройти для того, щоб нівелювати наслідки ушкоджень, завданих обвинуваченим склала 1000 грн.
Вважає, що неправомірними діями обвинуваченого, а саме завданням тілесних ушкоджень, фізичного та морального страждання шляхом побоїв, нанесення ножових поранень, а також каліцтва (перелому лівої руки) йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю, пов`язаному з ушкодженням здоров`я, та душевних страждань, пов`язаних з публічними насильницькими діями обвинувачених щодо нього.
З огляду на ступінь душевних страждань, які він зазнав внаслідок протиправної поведінки обвинувачених, та враховуючи вимоги розумності та справедливості, оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 500000 грн.
Зазначає, що на момент подання даного позову Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області як юридична особа не ліквідована. Незважаючи на те, що у постанові Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 р. №730 Кабінет Міністрів України постановив ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні управління Міністерства внутрішніх справ України, зокрема, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, станом на дату подання даного позову, 30 серпня 2017 року, відповідно до інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області перебуває в стані припинення, тобто існує як юридична особа.
Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 22.05.2025 справу передано за підсудністю Шептицькому міському суду Львівської області та така надійшла 04.07.2025.
Ухвалою Шептицького міського суду Львівської області від 07.07.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 28.07.2025.
11.07.2025 надійшов відзив на позов від Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, у якому представник заперечив проти позову, з посиланням на норми 1176 ЦК України, вважає, що за приписами частини першої цієї статті шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. А, оскільки підстав для застосування даної норми немає, то діють правила ч.6 цієї статті, яка регламентує, що шкода відшкодовується на загальних підставах. Вказує, що згідно ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки: органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово акцентувала увагу, що держава бере участь у справі, як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанові від 25.03.2020 року у справі за № 641/8857/17). Наголошує, що платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України, а нецільове використання бюджетних коштів є недопустимим. Окрім цього, вважає, що Держава в особі Головного управління є неналежним відповідачем у цій справі, так як не несе відповідальність за шкоду завдану працівниками Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області. Просить в задоволенні позову відмовити.
18.07.2025 року на адресу суду Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області через систему «Електронний суд» направлено відзив на позовну заяву, відповідно до якого ГУМВС України в Харківській області заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, виходячи з наступного. На момент подій, зазначених у позові, ОСОБА_2 був співробітником міліції, а відповідно до Закону України «Про міліцію» міліція була виконавчим органом державної влади. Водночас, та обставина, що ОСОБА_2 був співробітником міліції, не є достатньою для відшкодування шкоди державою. Згідно вироку Київського апеляційного суду від 21.12.2023 ОСОБА_2 вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст.127 КК України, не у зв`язку з виконанням службових обов`язків, а у вигляді самочинних дій, що виходять за межі його повноважень. Дії ОСОБА_2 не відповідали законним підставам для застосування сили, а тому не можуть вважатися службовою діяльністю. В даному випадку дії ОСОБА_2 не узгоджувалися зі службовими інструкціями, тому вони не можуть кваліфікуватися як виконання службових обов`язків. Дії ОСОБА_2 явно виходять за межі повноважень співробітника міліції, передбачених Законом України «Про міліцію», тому є підстави вважати, що у даному випадку злочинні дії ОСОБА_2 вчинені поза межами правовідносин, які існують між органом державної влади та посадовою особою, що є обов`язковою умовою для застосування статті 1174 ЦК України. Відтак, вважає, що відповідач ГУМВС України в Харківській області не має відповідати за вчинки службової особи, яка вийшла за межі службових повноважень та вчинила злочин. Оскільки факт вчинення злочину доведений, то в цьому випадку саме ОСОБА_2 , як особа, яка вчинила злочин, повинен самостійно нести відповідальність за свої дії. Працівник міліції, який виконує свої обов`язки відповідно до наданих законодавством повноважень та у межах закону, не несе відповідальності за завдані збитки. Такі збитки компенсуються за рахунок держави. Службова особа міліції, яка порушила вимоги закону або неналежно виконує свої обов`язки, несе відповідальність у встановленому порядку. Таким чином, заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеними та такими, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже не підлягають задоволенню. До того ж , вважає, що позивачем не наведено причинно-наслідкового зв`язку між діями колишніх працівників міліції та майновою шкодою. Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. З урахуванням викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 
19.12.2025 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 15.01.2026.
У судовому засіданні 09.03.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним в позові, додатково акцентував увагу на обставинах щодо способу катування позивача та приниження під час виконання ОСОБА_2 своїх службових обов`язків.
Представники відповідачів просили проводити розгляд справи у їх відсутності, свої доводи відносно позову висловили у відзиві на такий.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши дійсні обставини справи та відповідні їм норми матеріального права, перевіривши докази в їх сукупності та оцінивши такі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку про задоволення позову частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що вироком Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року доведено обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.127 КК України (в редакції Закону України від 05.11.2009 № 1707-VІ) та злочин було вчинено за таких обставин.
Згідно з вимогами статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді міліціонера відділення № 1 взводу № 2 оперативної роти № 2 батальйону міліції особливого призначення «Беркут» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області був працівником правоохоронного органу, на якого згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, частини 1 статті 3, частини 1 статті 5 Закону України «Про міліцію» покладено обов`язки діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і Законами України.
Адже, відповідно до положень статей 1, 2, 10 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ з наступними змінами та доповненнями (далі Закону), міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань, одним з основних завдань якого є зобов`язання забезпечувати особисту безпеку громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів та громадський порядок.
Згідно зі статтею 12 Закону міліція має право застосовувати заходи фізичного впливу, спеціальні засоби і вогнепальну зброю у випадках і в порядку, передбачених цим Законом.
Працівники міліції мають право застосовувати заходи фізичного впливу, у тому числі прийоми рукопашного бою, для припинення правопорушень, подолання протидії законним вимогам міліції, яка здійснюється із застосуванням сили щодо працівників міліції або інших осіб, якщо інші способи були застосовані та не забезпечили виконання (стаття 1 Закону).
Також працівники міліції мають право застосовувати наручники, гумові кийки, засоби зв`язування, сльозоточиві речовини, світлозвукові пристрої відволікаючої дії, пристрої для відкриття приміщень і примусової зупинки транспорту, водомети, бронемашини та інші спеціальні і транспортні засоби, а також використовувати службових собак для захисту громадян і самозахисту від нападу та інших дій, що створюють загрозу їх життю або здоров`ю; припинення масових безпорядків і групових порушень громадського порядку (стаття 14 Закону).
Застосуванню сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї повинно передувати попередження про намір їх використання, якщо дозволяють обставини. Без попередження фізична сила, спеціальні засоби і зброя можуть застосовуватися, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю громадян чи працівників міліції.
У разі неможливості уникнути застосування сили, вона не повинна перевищувати міри, необхідної для виконання покладених на міліцію обов`язків, і має зводитись до мінімуму можливості завдання шкоди здоров`ю правопорушників та інших громадян. При завданні шкоди міліція забезпечує надання необхідної допомоги потерпілим в найкоротший строк.
Перевищення повноважень щодо застосування сили, у тому числі спеціальних засобів і зброї, тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з Положенням про спеціальний підрозділ міліції громадської безпеки «Беркут» (далі - Підрозділ), затвердженого наказом МВС України 24.10.2013 № 1011 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11.01.2014 за № 19/24796, набрав чинності 28.01.2014), цей підрозділ є підрозділом міліції особливого призначення, який належить до структури міліції громадської безпеки та є структурним підрозділом головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (пункт 1.1).
Підрозділ у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами МВС України, а також цим Положенням (пункт 1.2).
Діяльність підрозділу організовується в межах його повноважень відповідно до принципів, визначених статтею 3 Закону України „Про міліцію" (пункт 1.3).
Підрозділ безпосередньо підпорядковується начальникам ГУ МВС, УМВС, а в разі їх відсутності - заступнику, який організовує діяльність підрозділів міліції громадської безпеки. Організаційне, нормативно-методичне забезпечення підрозділу та контроль за його діяльністю здійснює Департамент громадської безпеки (пункти 1.4,1.5).
Працівники підрозділу з метою виконання покладених на них завдань мають право застосовувати заходи фізичного впливу, у тому числі прийоми рукопашного бою, спеціальні засоби та вогнепальну зброю у випадках та в порядку, визначених статтями 12-15 Закону України «Про міліцію», постановою Кабінету Міністрів України від 27.02.1991 № 49 «Про затвердження Правил застосування спеціальних засобів при охороні громадського порядку в Українській РСР» (пункт 1.6).
Виконання службових обов`язків особовий склад підрозділу здійснює в спеціальному обмундируванні, екіпірованому знаками розрізнення та символікою «Беркут», яка є єдиною для всіх регіонів України.
Разом з цим, ОСОБА_2 , працюючи на указаній посаді, й будучи працівником правоохоронного органу та службовою особою, діючи всупереч Присязі працівника органів внутрішніх справ України, текст якої затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1991 № 382, грубо порушив вимоги пункту 1 статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, статті 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність, видів поводження і покарання 1984 року, Європейської конвенції про запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню 1987 року, умисно, за попередньою змовою з особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, та іншими невстановленими працівниками міліції вчинив дії, якими цивільним учасникам акцій протесту в місті Києві - неповнолітньому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заподіяли сильний фізичний біль, тілесні ушкодження середнього та легкого ступеню тяжкості та, відповідно, фізичні та моральні страждання шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій з метою покарати останніх за акції протесту, які проводились в місті Києві ними та іншими цивільними учасниками, а також з метою залякування та дискримінації потерпілих та інших учасників акцій протесту.
Так, ввечері 19 січня 2014 року, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, співробітники БМОП «Беркут» ГУМВС України в Харківській області разом з іншими невстановленими працівниками спецпідрозділів «Беркут» інших областей та військовослужбовцями внутрішніх військ заблокували вулицю М. Грушевського в місті Києві, в районі стадіону «Динамо» імені В. Лобановського, а починаючи з 20.00 години 20 січня 2014 року, продовжуючи блокувати вулицю, перемістились у бік колонади, що знаходиться на перехресті вулиць М. Грушевського та Паркової дороги, біля входу на вказаний стадіон.
В цей час на даху вказаної колонади знаходилось близько чотирьох протестувальників, щонайменше двоє з яких, чинили протиправні дії щодо працівників правоохоронних органів, кидаючи у них запаленими пляшками з легкозаймистими речовинами, а інші спостерігали за подіями, які відбувались поблизу колонади.
З метою затримання протестувальників, які знаходились на даху колонади, співробітники БМОП «Беркут» ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_2 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, приблизно о 20 годині 30 хвилин 20 січня 2014 року через вікно проникли у приміщення колонади, що знаходиться неподалік перехрестя вулиць М. Грушевського та Паркової дороги в місті Києві, біля входу до стадіону «Динамо» імені В. Лобановського, звідки по сходах піднялись на її дах.
Помітивши працівників міліції, особи, які знаходились на даху колонади, втекли, за виключенням неповнолітнього ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які незадовго до цього піднялись туди по саморобній драбині, з метою зручнішого та безпечнішого для себе спостереження за акцією протесту та ніяких протиправних дій стосовно працівників міліції не вчиняли.
Через невдалу спробу затримати осіб, які вчиняли протиправні дії відносно працівників правоохоронних органів ОСОБА_2 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, усвідомлюючи те, що не досягли своєї початкової мети, заради якої вони піднялись по сходам на дах колонади, що викликало в них ще більш агресивну реакцію та бажання помститись за їх дії та за проведені мітингувальниками акції протесту в місті Києві, вирішили покарати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які в той момент залишились на даху колонади та які не чинили опору, заподіяти їм сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_2 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, усвідомлюючи, що визначені Законом України «Про міліцію», Правилами застосування спеціальних засобів по охороні громадського порядку, що затверджені постановою Ради Міністрів УРСР від 27 лютого 1991 року № 49, підстави для застосування заходів фізичного впливу та/чи спеціальних засобів відсутні, а також те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинять будь-який опір, за вказаних обставин позбавлені можливості здійснити втечу або заподіяти будь-кому з працівників міліції шкоду, достовірно знаючи, що працівник правоохоронного органу має діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, реально оцінюючи обстановку, проявляючи зухвалість, хизуючись наявністю службових повноважень, усвідомлюючи характер своїх дій та їх наслідки, маючи на меті покарати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за їх участь в акціях протесту, які проводились в місті Києві, а також з метою залякування та дискримінації потерпілих та інших учасників акцій протесту, грубо порушуючи вищевказані норми законодавства, діючи спільно та узгоджено за допомогою конклюдентних дій, тобто за попередньою змовою, з єдиним умислом на заподіяння сильного фізичного болю затриманим особам, близько 20 години 30 хвилин упродовж не менше однієї хвилини безперервно з особливою жорстокістю завдавали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 удари взутими ногами та спеціальними засобами - гумовими кийками в різні частини тіла, в тому числі, в область голови, шиї, в ділянки нирок, грудної клітини, живота, по руках, ногах, тулубу, спині.
У подальшому, після жорстокого нанесення побоїв ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , придушення їх волі на реалізацію права щодо проведення мітингів ОСОБА_2 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, незважаючи на те, що потерпілі знаходились в знерухомленому стані, продовжили жорстокі та цинічні дії відносно ОСОБА_1 , підвели його на ноги, та довівши до краю даху колонади, демонстративно показали останнього працівникам підрозділів БМОП «Беркут» та працівникам інших правоохоронних органів, які перебували поряд з колонадою, тим самим хизуючись перед ними затриманим мітингувальником, що в свою чергу викликало бурхливу емоційну реакцію працівників правоохоронних органів, які почали схвально вигукувати та бити палицями по залізним щитам, які перебували у них на озброєнні, демонструючи колективне бажання всіх працівників міліції продовжити катування над потерпілим.
Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на заподіяння сильного фізичного болю, фізичних та моральних страждань шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій з метою покарати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за акції протесту, які проводились в місті Києві ними та іншими цивільними учасниками, а також з метою залякування та дискримінації потерпілих та інших учасників акцій протесту, усвідомлюючи, що доставлення затриманих до автомобілю призначеного для перевезення затриманих через стрій колони працівників спецпідрозділу міліції «Беркут» буде супроводжуватись зухвалими, цинічними, насильницькими діями, а також знущанням з боку працівників міліції по відношенню до затриманих ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , орієнтуючись в обстановці, знаючи про вимоги законодавства щодо необхідності проявляти обережність і пересторогу, своїми діями не викликати ускладнення обстановки, маючи реальну можливість обрати безпечний маршрут слідування, ОСОБА_2 та особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, проігнорували вказані вимоги законодавства, та з мотивів колективної помсти з боку працівників міліції, прийняли протиправне рішення провести затриманих через вказаний стрій працівників спецпідрозділу міліції «Беркут», таким чином продовживши знущання над останніми, та з цією метою скинули ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з даху колонади/парапету над входом до колонади з небезпечної висоти для передачі їх своїм колегам.
Такі дії ОСОБА_2 та осіб, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, призвели до ускладнення обстановки, оскільки наближення затриманих учасників акцій протесту ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до строю правоохоронців викликало бурхливо емоційну реакцію невстановлених слідством працівників спецпідрозділу міліції «Беркут» та військовослужбовців внутрішніх військ, дії яких розслідуються в окремому провадженні, які оточили затриманих та діючи спільно і узгоджено з ОСОБА_2 та особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, щодо катування над потерпілими, почали наносити їм удари руками та ногами в різні частини тіла протягом тривалого часу, зняли з ОСОБА_1 одяг, який забрали разом з мобільним телефоном, та припинили наносити удари, коли останній був повністю оголений.
При цьому, згідно з архівними даними Українського гідрометеорологічного центру 20 січня 2014 року у місті Києві впродовж дня утримувалася середня температура від - 9,6 градусів по Цельсію до - 12 градусів по Цельсію.
Тим самим, за вказаних погодних умов ОСОБА_1 , який був повністю оголений, протягом не менше десяти хвилин перебував у небезпечному для життя та здоров`я стані.
За таких обставин, враховуючи те, що оголення особи в громадському місці суперечить морально-етичним нормам суспільства, примусове роздягнення ОСОБА_1 та залишення його в оголеному стані в присутності багатьох працівників міліції, було вчинено з метою завдати останньому додаткових моральних страждань.
Надалі, невстановлений слідством працівник спецпідрозділу міліції «Беркут», матеріали стосовно якого розслідуються в окремому провадженні, продовжуючи розпочаті ОСОБА_2 та особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, протиправні дії, направлені на помсту за своїх колег - працівників міліції, які отримали тілесні ушкодження в результаті незаконних дій невстановлених учасників акцій протесту, підійшовши впритул до лежачого на землі ОСОБА_1 , дістав з кишені ніж та наніс ним удар в стегно правої ноги, завдавши останньому сильного фізичного болю, а також спричинивши колото-різану рану стегна правої ноги. В цей час інший невстановлений слідством працівник спецпідрозділу міліції «Беркут», матеріали стосовно якого також розслідуються в окремому провадженні, який стояв поруч з ОСОБА_1 та спостерігав за діями свого колеги, дістав газовий балончик та розпилив перцеву рідину, яка містилась в ньому, в рану потерпілого, завдавши останньому сильних фізичних страждань шляхом мучення з метою покарати останнього за проведені мітингувальниками акції протесту в місті Києві.
При цьому, інші невстановлені органом досудового розслідування працівники міліції, матеріали щодо яких розслідуються в окремому провадженні, по черзі підходили до лежачого на землі ОСОБА_1 та продовжували наносити йому удари в різні частини тіла, бажаючи помститися та покарати потерпілого за дії всіх учасників акцій протесту, які виражали свою політичну волю.
Через деякий час, підвівши на ноги ОСОБА_1 та передягнувши його в чужі спортивні штани та кофту, не надавши нижньої білизни, шкарпеток, невстановлені слідством працівники міліції повели його напівоголеного та босоніж через стрій правоохоронців, чим продовжили, враховуючи погодні умови та температурний режим, завдавати останньому фізичних страждань. Крім того, під час руху до місця знаходження автомобіля спеціального призначення невстановлений слідством працівник правоохоронного органу наніс потерпілому удар по голові щитом, в той час як інші працівники під час його ходи примушували співати гімн України, висміюючи його ідеологічні переконання, таким чином продовжували вчиняти дії, розпочаті ОСОБА_2 та особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, на заподіяння потерпілому сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв та інших насильницьких дій з метою покарати його за дії, скоєні іншими учасниками акції протесту, а також з метою залякування їх та інших учасників акції протесту.
В результаті вказаних спільних та узгоджених дій ОСОБА_2 та осіб, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, а також інших невстановлених працівників спецпідрозділу «Беркут» та військовослужбовців внутрішніх військ МВС України, матеріали щодо яких розслідуються в окремому провадженні, які продовжувались не менше тридцяти хвилин, ОСОБА_1 завдано середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження у виді закритої травми лівої кисті - садна у ділянці лівої кисті, переломів кісток лівої кисті - голівок 3, 5 п`ясної кісток; основи 4 п`ясної кістки з невеликим зміщенням, проксимальної фаланги 5 пальця у дистальній половині без зміщення уламків, закритої травми лівого плеча - перелому латерального виростка лівої плечової кістки; а також легкі тілесні ушкодження у виді рани на тильній поверхні лівої кисті в проекції дистальної третини 3-ої п`ясної кістки, рани на тильній поверхні правої кисті в проекції 2-го п`яно-фалангового суглобу, чотирьох саден у лобній ділянці, синця у ділянці правого плеча, синця в ділянці правого ліктьового суглобу, синця у ділянці правого передпліччя, садна в ділянці правого стегна, садна в ділянці правої гомілки, садна в ділянці правої стопи, синця та садна в ділянці лівого ліктьового суглобу, синця у ділянці лівої гомілки, садна в ділянці лівої гомілки, а ОСОБА_3 спричинено легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, а саме закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку з забитою раною обличчя та закритий перелом носових кісток без зміщення кісних уламків.
Даним вироком ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.127 КК України (в редакції Закону від 05.11.2009 № 1707-VІ), та призначено покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі. Цивільні позови потерпілих ОСОБА_1 , ОСОБА_3 залишено без розгляду.
Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2024 року, вирок Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року щодо ОСОБА_2 скасовано в частині вирішення цивільних позовів потерпілих та призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
За приписами ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Судом встановлено, що на момент скоєння злочину ОСОБА_2 обіймав посаду міліціонера відділення № 1 взводу № 2 оперативної роти № 2 батальйону міліції особливого призначення «Беркут» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, ніс службу у складі батальйону міліції особливого призначення «Беркут» у м.Києві під час акцій протесту, що мали місце у центрі указаного міста та вчинив злочини під час виконання своїх службових обов`язків, тобто шкода була завдана ним під час виконання своїх службових обов`язків, а тому суд вважає, що обов`язок відшкодувати потерпілим шкоду, завдану позивачу шкоду покладається на роботодавця, тобто у даному випадку - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.
Водночас, суд враховує, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 757/47970/16-ц з посиланням на пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) зазначив "Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
Аналогічний висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 554/654/22[9] та у постанові від 04 жовтня 2024 року у справі № 201/10536/22.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174 ЦК України).
У частині 1 ст.1172 ЦК зазначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
За змістом ст.1174 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
З урахуванням положень статей 1172, 1174 ЦК для покладення на юридичну особу відповідальності за наслідками вчинення кримінального правопорушення необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності, так і спеціальних, зокрема, перебування у трудових (службових) відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.
За ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, що викладені у постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі, незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Отже, виходячи з вищевикладеного, оскільки позивачу було завдано численних тілесних ушкоджень, він піддавався тривалому побиттю в різні частини тіла, в ході цього, для його приниження засуджений та інші особи створили живий коридор, де продовжували його побиття, цинічно принижували останнього. Крім того, позивача повністю оголили і оскільки була холодна пора року, за вказаних погодніх умов ОСОБА_1 перебував у небезпечному для життя та здоров`я стані не менше десяти хвилин. Також для посилення фізичних страждань, позивачу було нанесено ножове поранення в ногу та розпилено в обличчя перцеву рідину з газового балончика. Всі ці дії призвели до спричинення тривалого фізичного болю, принижень, що призвело до моральних страждань та заподіяння моральної шкоди. Тому суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у розмірі 500 000,00 гривень. 
Щодо майнової шкоди суд зазначає наступне.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст.13 ЦПК України).
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Оскільки належних та допустимих доказів понесення позивачем витрат на лікування у розмірі 1000 грн матеріали справи не містять, суд не вбачає підстав для стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у вказаному розмірі. Відтак, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли підтвердження під час судового засідання, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 82, ЦПК України, ст. ст. 1166, 1172, 1173, 1174, 1176, 1195, ЦК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (ЄДРПОУ 08592313, вул. Жон Мироносиць, 5, м.Харків), Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області (ЄДРПОУ 37874947, вул. Бакуліна, 18, м. Харків), з участю третьої особи: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про відшкодування майнової та моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) грн.
У задоволенні решти вимог відмовити.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 18.03.2026.

Суддя: М. Д. Новосад