ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2905/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Приватного підприємства "ЛІДЕР-Ч" – участі не брали,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" – Галісевич О.О.,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод"
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2025, прийняте суддею Рогою Н.В., м. Одеса, повний текст складено 11.11.2025,
у справі №916/2905/25
за позовом: Приватного підприємства "ЛІДЕР-Ч"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод"
про стягнення 416 863,39 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 р. Приватне підприємство "ЛІДЕР-Ч" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі 416863,39 грн, з яких: 228900 грн – основний борг, 19104,67 грн – пеня, 29599,86 грн – 3% річних та 139258,86 грн – інфляційні втрати.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеними між сторонами договорами №241/МТЗ-21 від 11.08.2021, №249/МТЗ-21 від 18.08.2021, №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 та №70/МТЗ-22 від 02.03.2022 в частині проведення повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 29.07.2025 відкрито провадження у справі №916/2905/25.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.11.2025 у справі №916/2905/25 (суддя Рога Н.В.) закрито провадження в частині стягнення основного боргу у розмірі 228900 грн; повністю задоволено позов; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" на користь Приватного підприємства "ЛІДЕР-Ч" пеню у розмірі 19104,67 грн, 3% річних у розмірі 29599,86 грн, інфляційні нарахування у розмірі 139258,86 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2819,45 грн.
Судове рішення мотивоване тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" під час розгляду цієї справи з метою погашення основної заборгованості було сплачено на користь позивача грошові кошти у сумі 228900 грн, що зумовило необхідність закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення суми основного боргу у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України. Поряд з цим, з огляду на те, що відповідач виконав свої зобов`язання з оплати вартості отриманого товару лише після відкриття провадження у даній справі, місцевий господарський суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" штрафних санкцій (пені) та компенсаційних нарахувань (інфляційних втрат і 3% річних).
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2025 у справі №916/2905/25 в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 11523,13 грн, інфляційні втрати у розмірі 70415,50 грн і 3% річних у розмірі 15372,86 грн, а в частині закриття провадження – залишити без змін.
Зокрема, апелянт наголошує на тому, що поставка товару відповідачеві за видатковими накладними №25 від 19.02.2021, №29 від 25.02.2021, №96 від 12.08.2021 та №116 від 30.09.2021 відбулася за відсутності окремо укладених між сторонами договорів поставки, в яких були б узгоджені строки оплати, у зв`язку з чим, за твердженням Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод", позивачем помилково визначено початковий момент періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат за вказаними накладними, оскільки нарахування останніх могло розпочатися виключно після надання відповідачем відповіді на претензію Приватного підприємства "ЛІДЕР-Ч", в якій визнано відповідну заборгованість. Крім того, скаржник зазначає про відсутність підстав для нарахування пені за вищенаведеними накладними, оскільки право позивача на нарахування штрафних санкцій сторонами не узгоджувалося, а також про те, що, на переконання апелянта, місцевим господарським судом безпідставно проігноровано можливість зменшення на 20% пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих позивачем за видатковими накладними, оформленими на виконання умов укладених між сторонами договорів поставки.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 08.01.2026 (вх.№4830/25/Д2 від 08.01.2026) Приватне підприємство "ЛІДЕР-Ч" просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2025 у справі №916/2905/25 – без змін, посилаючись на те, що у відзиві на позов відповідач не наводив доводів про неправомірність пені та компенсаційних нарахувань, заявлених до стягнення на підставі позадоговірних поставок, а також не порушував питання про зменшення розміру штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 25.12.2025 у справі №916/2905/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" на рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2025 у справі №916/2905/25 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 11.03.2026 об 11:00.
У судовому засіданні 11.03.2026 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" підтримав апеляційну скаргу; представник Приватного підприємства "ЛІДЕР-Ч" участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.2 а.с.66), при цьому ним було подано заяву б/н від 28.01.2026 (вх.№4830/25/Д3 від 29.01.2026) про розгляд справи без його участі.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що між Приватним підприємством "ЛІДЕР-Ч" ("Продавець") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" ("Покупець") було укладено низку договорів, а саме: №241/МТЗ-21 від 11.08.2021, №249/МТЗ-21 від 18.08.2021, №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 та №70/МТЗ-22 від 02.03.2022.
За умовами пункту 1.1 договору №241/МТЗ-21 від 11.08.2021 Продавець зобов`язується передати, а Покупець – прийняти та оплатити товар згідно з ДК 021:2015 КОД 34730000-3 "Частини повітряних та космічних літальних апаратів та вертольотів". Конкретна кількість товару, його найменування, номенклатура, вартість та терміни постачання визначаються на підставі конкурсу №13063910 від 28.07.2021, проведеного через електронну систему закупівель "Ргоzzого", і вказується у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.
У специфікації до договору №241/МТЗ-21 від 11.08.2021 сторонами узгоджено: найменування товару – шестерня 888.003Г у кількості 1 шт. та шестерня 888.004Г у кількості 1 шт.; загальна вартість товару – 50000 грн без ПДВ; товар поставляється на підставі конкурсу №13063910 від 28.07.2021, що проводиться через електронну систему закупівель "Ргоzzого"; умови оплати – розрахунок проводиться після проходження ТМЦ вхідного контролю, при відсутності зауважень до якості товару та супровідної документації Покупець перераховує Продавцю 100% суми повної вартості товару; термін постачання товару – 14 календарних днів, які рахуються від дати підписання специфікації, товар поставляється на умовах DDP за адресою: 65121, м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32-А, склад підприємства Покупця у редакції INCOTERMS 2010.
Відповідно до пункту 1.1 договору №249/МТЗ-21 від 18.08.2021 Продавець зобов`язується передати, а Покупець – прийняти та оплатити товар згідно з ДК 021:2015 КОД 34730000-3 "Частини повітряних та космічних літальних апаратів та вертольотів". Конкретна кількість товару, його найменування, номенклатура, вартість та терміни постачання визначаються на підставі конкурсу №13064037 від 28.07.2021, проведеного через електронну систему закупівель "Ргоzzого", і вказується у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.
У специфікації до договору №249/МТЗ-21 від 18.08.2021 сторонами узгоджено: найменування товару – датчик обертів ЛУН 1326.02-8. у кількості 1 шт.; загальна вартість товару – 37000 грн без ПДВ; товар поставляється на підставі конкурсу №13064037 від 28.07.2021, що проводиться через електронну систему закупівель "Ргоzzого"; умови оплати – розрахунок проводиться після проходження ТМЦ вхідного контролю, при відсутності зауважень до якості товару та супровідної документації Покупець перераховує Продавцю 100% суми повної вартості товару; термін постачання товару – 14 календарних днів, які рахуються від дати підписання специфікації, товар поставляється на умовах DDP за адресою: 65121, м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32-А, склад підприємства Покупця у редакції INCOTERMS 2010.
Пунктом 1.1 договору №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 передбачено, що Продавець зобов`язується передати, а Покупець – прийняти та оплатити товар згідно з ДК 021:2015-34730000-3 "Частини повітряних та космічних літальних апаратів та вертольотів". Конкретна кількість товару, його найменування, номенклатура, вартість та терміни постачання визначаються на підставі конкурсу UA-2022-02-02-000653-с (№16202782), проведеного через електронну систему закупівель "Ргоzzого" і вказується у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.
У специфікації до договору №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 сторонами узгоджено: найменування товару – кільце 2143А-1 у кількості 36 шт.; загальна вартість товару – 36000 грн без ПДВ; товар поставляється на підставі тендерної пропозиції UA-2022-02-02-000653-с (№16202782); термін поставки товару – протягом 14 календарних днів з дня підписання специфікації; оплата здійснюється на поставлений товар у розмірі 100% вартості поставленого товару протягом 30 робочих днів, які рахуються з дня прийняття товару при умовах проходження товаром вхідного контролю, який здійснюється на підприємстві Покупця; товар поставляється на умовах DDP за адресою: 65121, м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32-А, склад підприємства Покупця у редакції INCOTERMS 2010.
В силу пункту 1.1 договору №70/МТЗ-22 від 02.03.2022 Продавець зобов`язується передати, а Покупець – прийняти та оплатити товар згідно з ДК 021:2015-34730000-3 "Частини повітряних та космічних літальних апаратів та вертольотів". Конкретна кількість товару, його найменування, номенклатура, вартість та терміни постачання визначаються на підставі конкурсу UA-2022-01-02-011482-b (№15976712), проведеного через електронну систему закупівель "Ргоzzого", і вказується у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.
У специфікації до договору №70/МТЗ-22 від 02.03.2022 сторонами узгоджено: найменування товару – свічки запалювання СЭ-20БТ у кількості 8 шт., вартість за одиницю – 9749,85 грн, загальна вартість товару – 77998,80 грн без ПДВ; товар поставляється на підставі тендерної пропозиції UA-2022-01-02-011482-b (№15976712), термін поставки товару – протягом 14 календарних днів з дня підписання специфікації; оплата здійснюється за поставлений товар у розмірі 100% вартості поставленого товару протягом 30 робочих днів, які рахуються з дня прийняття товару при умовах проходження товаром вхідного контролю, який здійснюється на підприємстві Покупця; товар поставляється на умовах DDP за адресою: 65121, м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32-А, склад підприємства Покупця у редакції INCOTERMS 2010.
Інші умови договорів №241/МТЗ-21 від 11.08.2021, №249/МТЗ-21 від 18.08.2021, №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 та №70/МТЗ-22 від 02.03.2022 є ідентичними за своїм змістом.
Згідно з пунктом 2.4 договорів товар за даними договорами повинен постачатись разом з наступними оригіналами документів: накладна; рахунок; документ, що підтверджує якість товару (сертифікат, паспорт або інший документ, визначений нормативними документами для конкретного виду товару). У разі надання копії документа, вона повинна бути затверджена мокрою печаткою та підписом відповідальної особи Продавця. При постачанні запасних частин та комплектуючих європейського виробництва в супровідній документації до товару повинні бути відображені вимоги форм EMAR Form-1 (для військової техніки) EASA Form-1 (для цивільної техніки). Видаткова накладна, акт приймання-передачі товару та/або інший документ, який підтверджує факт передачі товару від Продавця до Покупця в обов`язковому порядку має містити код УКТЗЕД для кожного найменування товару.
Відповідно до пункту 3.2 договорів датою передачі товару за кількістю є дата підписання Покупцем накладної щодо приймання товару на склад Покупця. Датою передачі товару за якістю є дата позитивного проходження товаром вхідного контролю на підприємстві Покупця, зазначена Покупцем у видатковій накладній. При відсутності зауважень до кількості і якості товару та супровідної документації товар рахується прийнятим Покупцем у повному обсязі.
У пункті 5.1 договорів вказано, що оплата Покупцем товару здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Продавця, згідно з рахунком-фактурою.
Пунктом 5.2 договорів передбачено, що оплата за договорами здійснюється окремо по кожній партії товару на умовах, визначених конкурсами. Покупець протягом 30 (тридцяти) робочих днів, які рахуються від зазначеної Покупцем у видатковій накладній дати позитивного проходження товаром вхідного контролю на підприємстві Покупця, перерахує Продавцю 100% суми повної вартості товару.
Положеннями пункту 5.3 договорів визначено, що обов`язок перерахування протягом 30 (тридцяти) робочих днів вартості товару (без ПДВ) виникає у Покупця з дня, наступного за днем позитивного завершення терміну вхідного контролю. Граничний строк проведення Покупцем процедури вхідного контролю визначається цими договорами та не може бути більшим за 14 (чотирнадцять) робочих днів. У разі, коли процедуру вхідного контролю не завершено у цей строк, обов`язок перерахування протягом 30 (тридцяти) робочих днів вартості товару (без ПДВ) виникає у Покупця не пізніше наступного за цим дня і з цього дня товар вважається прийнятим Покупцем у повному обсязі за кількістю і якістю.
Згідно з пунктом 8.4 договорів за прострочення оплати Покупець сплачує Продавцю пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання з оплати товару припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
За умовами пункту 12.4 договорів ці договори набирають чинності з моменту підписання сторонами, скріплення печатками сторін і діють до 31 грудня відповідного року включно, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань в частині розрахунків. Закінчення строку дії даних договорів не звільняє сторони від відповідальності за порушень зобов`язань (у тому числі гарантійних) за даними договорами.
На виконання договору №241/МТЗ-21 від 11.08.2021 позивачем поставлено відповідачу товар за видатковою накладною №97 від 18.08.2021, а саме: шестерня 888.003Г у кількості 1 шт. та шестерня 888.004Г у кількості 1 шт. загальною вартістю 50000 грн.
На виконання договору №249/МТЗ-21 від 18.08.2021 позивачем поставлено відповідачу товар за видатковою накладною №100 від 25.08.2021, а саме: датчик обертів ЛУН 1326.02-8 у кількості 1 шт. загальною вартістю 37000 грн. 
На виконання договору №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 позивачем поставлено відповідачу товар за видатковою накладною №6 від 10.03.2022, а саме: кільця 2143А-1 у кількості 18 шт. загальною вартістю 18000 грн, та за видатковою накладною №8 від 18.04.2022, а саме: кільця 2143А-1 у кількості 18 шт. загальною вартістю 18000 грн. 
На виконання договору №70/МТЗ-22 від 02.03.2022 позивачем поставлено відповідачу товар за видатковою накладною №7 від 10.03.2022, а саме: свічки запалювання СЭ-20БТ у кількості 8 шт. загальною вартістю 77998,80 грн.
У матеріалах справи також містяться видаткові накладні, за якими позивачем поставлено відповідачу наступний товар, зокрема:
-за видатковою накладною №25 від 19.02.2021 здійснено поставку товару на підставі рахунка №26 від 19.02.2021, а саме: підшипник 5-1000900Т2 у кількості 6 шт., підшипник 5-7000102БТ2 у кількості 2 шт., підшипник 5-7000103БТ2 у кількості 10 шт., підшипник 6-80027Т2С4 у кількості 8 шт., підшипник 6-1000099Т2 у кількості 4 шт., підшипник 75-7000101БТ2 у кількості 11 шт. загальною вартістю 54291,60 грн;
-за видатковою накладною №29 від 25.02.2021 здійснено поставку товару на підставі рахунка №30 від 25.02.2021, а саме: кабель (жгут зав`язку) ОРК-9А у кількості 2 шт. загальною вартістю 36000 грн;
-за видатковою накладною №96 від 12.08.2021 здійснено поставку товару на підставі рахунка №98 від 12.08.2021, а саме: гасник НП103А.200 у кількості 2 шт. загальною вартістю 22400 грн; 
-за видатковою накладною №116 від 30.09.2021 здійснено поставку товару на підставі рахунка №118 від 30.09.2021, а саме: розетки 2РТТ16КУН2ГЗИ ГЕО 364.118 ТУ у кількості 4 шт., розетки 2РТТ20КУН2Г4В1В ТЕО 364.118 ТУ у кількості 6 шт. загальною вартістю 10040 грн. 
Крім того, до суду першої інстанції також подано копії товарно-транспортних накладних №25 від 19.02.2021, №29 від 25.02.2021, №96 від 12.08.2021, №97 від 18.08.2021, №100 від 25.08.2021, № 116 від 30.09.2021, №6 від 10.03.2022, №7 від 10.03.2022 та №8 від 18.04.2022.
В адресованій відповідачу претензії №0103/25 від 01.03.2025 Приватне підприємство "ЛІДЕР-Ч", посилаючись на несплату повної вартості поставленого товару, просило погасити заборгованість у сумі 278440 грн.
В подальшому між сторонами велося листування, відповідно до якого позивачем було зазначено про існування у відповідача станом на 21.07.2025 заборгованості за поставлений товар у загальній сумі 228900 грн.
Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальній сумі 416863,39 грн, з яких: 228900 грн – основний борг, 19104,67 грн – пеня, 29599,86 грн – 3% річних та 139258,86 грн – інфляційні втрати.
Під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції відповідачем було перераховано на користь позивача суму основного боргу у розмірі 228900 грн, у зв`язку з чим Господарський суд Одеської області закрив провадження в частині вимог про стягнення основної заборгованості у вказаній сумі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Поряд з цим, посилаючись на те, що відповідач виконав свої зобов`язання з оплати вартості отриманого товару лише після відкриття провадження у цій справі, місцевий господарський суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог про стягнення штрафних санкцій (пені) та компенсаційних нарахувань (інфляційних втрат і 3% річних) у повному обсязі.
Враховуючи те, що апелянт оскаржує рішення місцевого господарського суду лише в частині задоволення позовних вимог та просить ухвалити нове рішення в цій частині, яким стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 11523,13 грн, інфляційні втрати у розмірі 70415,50 грн і 3% річних у розмірі 15372,86 грн, апеляційний перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2025 у справі №916/2905/25 в частині закриття провадження у справі Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, оскільки за умовами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду частково не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
За приписами частини першої статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Вказане кореспондується з приписами статті 205 Цивільного кодексу України.
Колегія суддів вбачає, що між сторонами укладено договори №241/МТЗ-21 від 11.08.2021, №249/МТЗ-21 від 18.08.2021, №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 та №70/МТЗ-22 від 02.03.2022, які за своєю правовою природою є договорами поставки. 
Крім того, між сторонами існує зобов`язання на підставі видаткових накладних №25 від 19.02.2021, №29 від 25.02.2021, №96 від 12.08.2021 та №116 від 30.09.2021, яке має ознаки договору поставки, оскільки предметом останнього виступає постачання позивачем товару відповідачеві, при цьому договір поставки між сторонами у формі єдиного документу не укладався, у зв`язку з чим між Приватним підприємством "ЛІДЕР-Ч" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" фактично укладено договір поставки товару у спрощений спосіб, що безпідставно залишилось поза увагою місцевого господарського суду під час ухвалення оскаржуваного рішення за наявності зауважень відповідача щодо зазначеного, викладених у відзиві на позовну заяву.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За умовами частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).
Згідно з положеннями статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, вартість поставленого позивачем товару була сплачена відповідачем несвоєчасно та не у повному обсязі, у зв`язку з чим основна заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" перед Приватним підприємством "ЛІДЕР-Ч" склала 228900 грн і була погашена вже під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції, внаслідок чого Господарський суд Одеської області закрив провадження в частині вимог про стягнення основної заборгованості у зазначеній сумі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Враховуючи вищевикладене, невиконання грошового зобов`язання правильно кваліфіковане судом першої інстанції як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
Щодо несвоєчасного виконання зобов`язань з оплати вартості поставленого товару за договорами №241/МТЗ-21 від 11.08.2021, №249/МТЗ-21 від 18.08.2021, №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 та №70/МТЗ-22 від 02.03.2022, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є його порушенням у розумінні Цивільного кодексу України, а сам відповідач виступає таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Індекс інфляції – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. 
У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.
Колегія суддів також зауважує, що суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
У пункті 8.4 договорів №241/МТЗ-21 від 11.08.2021, №249/МТЗ-21 від 18.08.2021, №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 та №70/МТЗ-22 від 02.03.2022 вказано, що за прострочення оплати Покупець сплачує Продавцю пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання з оплати товару припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку компенсаційних нарахувань, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, та штрафних санкцій, нарахованих за кожною окремою видатковою накладною, складеною на виконання договорів №241/МТЗ-21 від 11.08.2021, №249/МТЗ-21 від 18.08.2021, №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 та №70/МТЗ-22 від 02.03.2022, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що Приватним підприємством "ЛІДЕР-Ч" обґрунтовано заявлено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" 3% річних у загальній сумі 18461,84 грн, інфляційні втрати у загальній сумі 85893,21 грн та пеню у загальній сумі 14403,92 грн.
Крім того, жодних доводів щодо неправильності проведеного позивачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат за відповідними видатковими накладними, оформленими на підставі договорів №241/МТЗ-21 від 11.08.2021 (за період з 30.09.2021 по 30.03.2022), №249/МТЗ-21 від 18.08.2021 (за період з 05.10.2021 по 05.04.2022), №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 (за період з 21.04.2022 по 21.07.2025) та №70/МТЗ-22 від 02.03.2022 (за період з 21.04.2022 по 21.10.2022), скаржником не наведено, натомість в апеляційній скарзі Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" фактично визнаються відповідні нарахування, проте останній вбачає необхідність їх зменшення судом.
З урахуванням викладеного, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог щодо стягнення пені у сумі 14403,92 грн, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.
Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України поняття "значно" є оціночним і має конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведеної статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказана норма не є імперативною та застосовується за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.
Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).
Так, у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Відтак, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.
За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань (зокрема, хоча і несвоєчасний, але повний розрахунок за поставлений товар), кризову ситуацію, яка склалася в державі внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, та особливості господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод", якому в умовах воєнного часу належить стратегічна роль, з огляду на сферу його господарювання, а також відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що застосування штрафних санкцій не повинно лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, внаслідок чого, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшла висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми неустойки, нарахованої на підставі договорів №241/МТЗ-21 від 11.08.2021, №249/МТЗ-21 від 18.08.2021, №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 та №70/МТЗ-22 від 02.03.2022, на 20% (з 14403,92 грн до 11523,14 грн), що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Так, стягнення на користь позивача частини пені у розмірі 11523,14 грн, 3% річних та інфляційних втрат має забезпечити баланс інтересів сторін, компенсує негативні наслідки, пов`язані з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобов`язань, а також відповідає принципу пропорційності, у той час як стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" штрафних санкцій у повному обсязі в умовах воєнного стану, на переконання колегії суддів, було б неспівмірним з негативними наслідками від порушення відповідачем відповідного зобов`язання.
Доводи апелянта щодо необхідності зменшення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним виконання зобов`язань з оплати вартості поставленого товару за укладеними між сторонами договорами №241/МТЗ-21 від 11.08.2021, №249/МТЗ-21 від 18.08.2021, №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 та №70/МТЗ-22 від 02.03.2022, які обґрунтовані посиланнями скаржника на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, відхиляються апеляційним господарським судом з наступних підстав.
Передбачене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування 3% річних та інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначеного способу захисту майнового права та інтересу. Визначене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальною гарантією, яка надає кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
Отже, відсотки річних та інфляційні нарахування, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями.
При цьому Південно-західний апеляційний господарський суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення. Велика Палата Верховного Суду також вказала, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.
Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 виходила з критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, адже не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. 
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду допустила зменшення відсотків річних з урахуванням конкретних обставин справи, а саме: встановлення процентної ставки річних на рівні 40% та 96% і її явної невідповідності принципу справедливості, внаслідок чого нарахована у справі №902/417/18 сума відсотків річних була більшою за суму основного боргу. Водночас у даній справі очевидної неспівмірності заявлених до стягнення 3% річних не встановлено, натомість розмір останніх є справедливим та пропорційним до простроченої відповідачем суми заборгованості.
За таких обставин, фактичні обставини, які мають юридичне значення для зменшення загального розміру відсотків річних у справі №902/417/18, є істотно відмінними від обставин справи, яка розглядається.
Зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №910/14524/22).
Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що застосування судами обмежень свободи договору носить винятковий характер, а виключність випадку для зменшення судом розміру процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, має бути підтверджена встановленими судами дійсно надзвичайними обставинами, при цьому зміст положень статті 551 Цивільного кодексу України не зобов`язує кредитора доводити наявність у нього збитків для того, щоб притягнути боржника до відповідальності у вигляді штрафних санкцій, а посилання відповідача на збитковість його підприємства не може вважатися такою винятковою підставою для зменшення розміру річних.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 24.06.2021 у справі №904/3177/20.
Тобто при вирішенні питання зменшення процентів річних відсутність обставин понесення позивачем збитків у зв`язку з порушенням строків оплати не є єдиною та/або обов`язковою умовою для висновку про можливість застосування правового механізму зменшення відсотків річних. Натомість вирішення цього питання здійснюється на підставі оцінки усієї сукупності обставин, що надають можливість визначити винятковість випадку для зменшення процентів річних з урахуванням інтересів сторін, які заслуговують на увагу.
За таких обставин, з урахуванням обставин даної конкретної справи, суд апеляційної інстанції не вбачає винятковості випадку та, як наслідок, правових підстав для зменшення суми процентів річних, що підлягають стягненню з відповідача внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати вартості товару, поставленого за договорами №241/МТЗ-21 від 11.08.2021, №249/МТЗ-21 від 18.08.2021, №69/МТЗ-22 від 02.03.2022 та №70/МТЗ-22 від 02.03.2022
Крім того, колегія суддів, зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 питання про наявність у суду права зменшувати збитки від інфляції не було предметом оцінки, у зв`язку з чим колегією суддів не вбачаються підстави для зменшення їх розміру.
Підсумовуючи викладене, твердження скаржника щодо безпідставності не зменшення місцевим господарським судом вищенаведених компенсаційних нарахувань є необґрунтованими та відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки суд не може зменшити визначений Цивільним кодексом України мінімальний розмір процентів річних (3%), на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24), у той час як інфляційна складова боргу апріорі не підлягає зменшенню, адже інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати, тобто інфляційні втрати входять до складу основного боргу і чинне законодавство не передбачає можливості суду зменшувати основний борг, внаслідок чого не може бути зменшено розмір або звільнено від сплати інфляційних втрат (постанова Верховного Суду від 10.09.2025 у справі №916/574/15-г).
Щодо несвоєчасного виконання зобов`язань з оплати вартості товару, поставленого за видатковими накладними №25 від 19.02.2021, №29 від 25.02.2021, №96 від 12.08.2021 та №116 від 30.09.2021, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №910/9075/17).
Отже, зі змісту статті 692 Цивільного кодексу України вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Обов`язок покупця оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.
Відтак видаткові накладні є підставами виникнення у відповідача обов`язку здійснити повний розрахунок за отриманий товар після його отримання в силу норми закону (постанова Верховного Суду від 10.04.2025 у справі №927/1187/23).
Колегія суддів вбачає, що у видаткових накладних №25 від 19.02.2021, №29 від 25.02.2021, №96 від 12.08.2021 та №116 від 30.09.2021 не встановлено строк оплати отриманого товару, а тому відповідач був зобов`язаний оплатити вартість цього товару після його отримання, що відповідає положенням статті 692 Цивільного кодексу України.
Таким чином, строк оплати за видатковою накладною №25 від 19.02.2021 настав 19.02.2021, за видатковою накладною №29 від 25.02.2021 – 25.02.2021, за видатковою накладною №96 від 12.08.2021 – 12.08.2021, а за видатковою накладною №116 від 30.09.2021 – 30.09.2021, чим спростовуються доводи скаржника про те, що позивач мав право нараховувати 3% річних та інфляційні витрати за цими накладними після надання відповідачем відповіді на претензію.
Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку компенсаційних нарахувань, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, окремо за кожною вищенаведеною видатковою накладною, за якою допущено прострочення виконання грошових зобов`язань, суд апеляційної інстанції зазначає, що Приватним підприємством "ЛІДЕР-Ч" при його виконанні безпідставно не було враховано положення статті 692 Цивільного кодексу України, однак, враховуючи, що суд не може виходити за межі заявленого позивачем періоду нарахування (за видатковою накладною №25 від 19.02.2021 з 02.04.2021 по 21.07.2025; за видатковою накладною №29 від 25.02.2021 з 12.04.2021 по 21.07.2025; за видатковою накладною №96 від 12.08.2021 з 24.09.2021 по 01.02.2022; за видатковою накладною №116 від 30.09.2021 з 11.11.2021 по 20.05.2025), Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" нарахованих позивачем 3% річних у загальній сумі 11138,02 грн та інфляційних втрат у загальній сумі 53406,29 грн в межах заявленого останнім періоду.
Жодних доводів щодо неправильності вказаних розрахунків, окрім безпідставних зауважень щодо виникнення обов`язку з оплати вартості товару з моменту надання відповіді на претензію, апелянтом не наведено.
Стосовно пені у загальній сумі 4700,75 грн, нарахованої позивачем за видатковими накладними №25 від 19.02.2021, №29 від 25.02.2021, №96 від 12.08.2021 та №116 від 30.09.2021, колегія суддів зазначає наступне.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою (штрафом, пенею). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).
За приписами статей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.
Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 10.12.2019 у справі №904/4156/18.
Докази укладення між сторонами письмового правочину щодо забезпечення виконання відповідачем грошового зобов`язання за видатковими накладними №25 від 19.02.2021, №29 від 25.02.2021, №96 від 12.08.2021 та №116 від 30.09.2021 у вигляді неустойки (пені) у матеріалах справи відсутні, при цьому розмір пені у спірних правовідносинах також не встановлений ні самими видатковими накладними, ні актами законодавства, що виключає правові підстави для стягнення 4700,75 грн пені, нарахованої позивачем за вищенаведеними видатковими накладними.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для частково задоволення позову та, як наслідок, для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" на користь Приватного підприємства "ЛІДЕР-Ч" пені у загальній сумі 11523,14 грн, 3% річних у загальній сумі 29599,86 грн та інфляційних втрат у загальній сумі 139258,86 грн.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2025 у справі №916/2905/25 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" на користь Приватного підприємства "ЛІДЕР-Ч" 7581,53 грн пені з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, а також зміні в частині розподілу судових витрат.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам, при цьому судом апеляційної інстанції враховується, що у разі коли господарський суд зменшує розмір пені, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 06.11.2025 у справі №916/2905/25 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" на користь Приватного підприємства "ЛІДЕР-Ч" 7581,53 грн пені, у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити, в частині розподілу судових витрат – змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши пункти 2, 3 його резолютивної частини у наступній редакції:
"2. Позовні вимоги Приватного підприємства "ЛІДЕР-Ч" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" задовольнити частково.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" на користь Приватного підприємства "ЛІДЕР-Ч" 11523,14 грн пені, 29599,86 грн 3% річних, 139258,86 грн інфляційних втрат та 2748,96 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви. У задоволенні решти позовних вимог відмовити".
Стягнути з Приватного підприємства "ЛІДЕР-Ч" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" 188,95 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 12.03.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук