Справа № 610/3737/25
Провадження № 2/610/419/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

12.02.2026 Балаклійський районний суд Харківської області в складі: 
головуючого – судді Феленка Ю.А., 
за участю секретаря судового засідання Афоніної Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Балаклія Ізюмського району Харківської області цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНСТЮ "ДІДЖИ ФІНАНС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, – 

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

25.09.2025 позивач ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНСТЮ "ДІДЖИ ФІНАНС" (далі – ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС") звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 101678746 від 21.07.2021 в сумі 31 955 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.07.2021 між відповідачем ОСОБА_1 і первісним кредитором ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНСТЮ "МІЛОАН" (далі – ТОВ "МІЛОАН") було укладено договір про надання споживчого кредиту № 101678746, шляхом підписання електронним підписом – одноразовим ідентифікатором. За умовами кредитного договору відповідач отримала кредит у розмірі 7 000 грн на свій картковий рахунок, строком на 15 днів, зі сплатою комісії за надання кредиту у сумі 1 330 грн та процентів за фіксованою процентною ставкою 2,50% на кожен день строку користування кредитом, та стандартною (базовою) фіксованою процентною ставкою 5,00% за кожен день користування кредитом. 13.10.2021 між первісним кредитором та ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" було укладено Договір факторингу № 10Т, за умовами якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 101678746 від 21.07.2021. У зв`язку із порушенням зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 її заборгованість за договором про споживчий кредит № 101678746 від 21.07.2021 становить 31 955 гривень, та складається із заборгованості за тілом кредиту – 7 000 грн, заборгованості за відсотками – 23 625 грн, заборгованості за комісійними винагородами – 1 330 грн. Посилаючись на викладене, ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" просить суд стягнути з ОСОБА_1 зазначену суму заборгованості, а також витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 грн та на правничу допомогу у сумі 5 000 грн.

У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, позовна заява містить клопотання про розгляд справу без його участі та відсутність заперечень проти заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце його проведення повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання, а також викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Причини неявки суду не повідомила, відзив не подала, заяв та клопотань від неї не надходило.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 06.10.2025 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено проведення судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 12.02.2026 у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України постановлено провести заочний розгляд справи.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що 21.07.2021 між ТОВ "МІЛОАН" і ОСОБА_1 шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, було укладено договір про споживчий кредит № 101678746, за умовами якого відповідач мала отримати грошові кошти у сумі 7 000 грн у виді безготівкового переказу на її картковий рахунок, номер якого у договорі не зазначено. Договором обумовлено загальний строк кредиту становить 15 днів – до 05.08.2021, комісія за надання кредиту в сумі 1 330 грн, проценти за користування кредитом 2 265 грн, які нараховуються за ставкою 2,50% відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, стандартна (базова) фіксована процентна ставка за користування кредитом 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. На підставі зазначених умов було складено відповідний графік платежів та паспорт споживчого кредиту. До договору також долучено анкету-заяву на кредит № 101678746 від 21.07.2021 (а.с. 9-16).
Відомості про підписання відповідачем анкети-заяви, договору та графіку відсутні.
Паспорт споживчого кредиту містить відмітку: "Підпис споживача (електронний підпис одноразовим ідентифікатором)". При цьому відсутні дані такого ідентифікатора у виді алфавітно-цифрової послідовності, а також про отримання цих даних відповідачем, що свідчило б про прийняття нею пропозиції (оферти) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. 
На підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу позивачем надано копію платіжного доручення № 30151329 від 21.07.2021 про перерахування ТОВ "МІЛОАН" через банк платника – АТ КБ "ПРИВАТБАНК" кредитних коштів у сумі 7 000 грн на банківську картку № НОМЕР_1 , отримувачем вказаної картки зазначено ОСОБА_1 (а.с. 16).
При цьому копія зазначеного вище платіжного доручення містить лише печатку ТОВ "МІЛОАН", печатка банка платника, через який здійснено переказ, у вказаному платіжному дорученні відсутня.
Позивачем також надано копію відомості ТОВ "МІЛОАН" про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 101678746, за даними якої заборгованість ОСОБА_1 станом на 04.10.2021 становить 31 955 грн, з яких 7 000 грн – борг за тілом кредиту, 23 625 грн – борг за процентами, 1 330 грн – борг за комісією (а.с. 17).
13.10.2021 між ТОВ "МІЛОАН " та ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" було укладено Договір факторингу № 10Т, відповідно до умов якого до ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 101678746 від 21.07.2021 (а.с. 18-19). 
На підтвердження вказаного позивачем надано витяг з Додатку до договору факторингу № 10Т від 13.10.2021 (а.с. 23).
Позивач надав документацію, яка наявна у нього як фактора, що стосується заборгованості боржника, яка підтверджує дійсність та наявність права грошової вимоги до боржника станом на дату відступлення права вимоги, зокрема, платіжні інструкції про здійснення ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" оплати за договором факторингу № 10Т (а.с. 24-31).
25.07.2025 ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" на адресу ОСОБА_1 надіслало досудову вимогу, у якій повідомило відповідача про укладення договору факторингу між ТОВ "МІЛОАН" і ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС", відповідно до якого ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" набуло право кредитора до відповідача. ОСОБА_1 було також повідомлено суму заборгованості станом на 25.07.2025 в розмірі 31 955 грн і було рекомендовано сплатити цю суму у добровільному порядку на зазначені у досудовій вимозі реквізити (а.с. 32).
Відомості про надсилання цієї вимоги відповідачу в матеріалах справи відсутні.

Норми права, які застосував суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Згідно зі ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" (далі – Закону), якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
В порядку визначеному ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Положеннями ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно положень статей 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як передбачено ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Згідно зі ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Мотиви суду.

Як стверджує позивач, між сторонами виникли кредитні правовідносини на підставі договору про споживчий кредит № 101678746 від 21.07.2021, укладеного між відповідачем ОСОБА_1 і первісним кредитором – ТОВ "МІЛОАН", правонаступником якого є позивач ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС".
Позивачем до суду надані докази щодо укладення договору про надання споживчого кредиту, а саме: копії договору про споживчий кредит № 101678746 від 21.07.2021, анкети-заяви на кредит, паспорта споживчого кредиту. Відомості про підписання анкети-заяви та договору відсутні. Паспорт споживчого кредиту містить відмітку про підписання його відповідачем електронним підписом - одноразовим ідентифікатором. При цьому дані у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, які має містити відповідний ідентифікатор, в паспорті споживчого кредиту, як і в інших документах, наданих на підтвердження укладенні договором про споживчий кредит, не зазначені.
Тобто з наданих позивачем доказів не убачається, що відповідач вчинив певну сукупність дій спрямовану на отримання позики від ТОВ "МІЛОАН", а саме, зареєструвався в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію, отримав повідомлення від суб`єкта електронної комерції (в даному випадку від ТОВ "МІЛОАН") з одноразовим ідентифікатором, та прийняв пропозицію (оферту) позивача шляхом використання (підписання) надісланого йому позивачем одноразового ідентифікатора.
У постанові від 30 січня 2018 року в справі № 161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (статті 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник – повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування – спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Разом із тим, судом встановлено, що позивачем ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірах, що передбачені договором про споживчий кредит, а відповідач ці кошти отримала.
Як було зазначено у позовній заяві що 21.07.2021 між ОСОБА_1 і ТОВ "МІЛОАН" було укладено договір про споживчий кредит № 101678746, відповідно до умов якого відповідач повинна була отримати від первісного кредитора кредит у безготівковій формі у загальному розмірі 7 000 грн шляхом зарахування на її картковий рахунок.
На підтвердження перерахування первісним кредитором на рахунок відповідача кредитних коштів позивачем надано копію платіжного доручення № 30151329 від 21.07.2021, відповідно до якого кредитні кошти були перераховані на банківську картку № НОМЕР_1 .
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 675-VIII,розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні послуги", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною 3 статті 13 Закону № 675-VIII, продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Як вбачається з договору про споживчий кредит, а саме п. 2.1 кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
Натомість матеріали справи не містять жодного доказу того, що відповідач під час надання особистих даних позичальника зазначила номер банківської картки отримувача коштів № 414949*32, який зазначено у платіжному дорученні № 30151329 від 21.07.2021. Тобто належність вказаної вище банківської картки саме відповідачу не підтверджено матеріалами справи.
Отже, платіжне доручення, на яке посилається позивач як на підставу переведення коштів на рахунок відповідача, не є належним та допустимим доказом отримання відповідачем кредитних коштів.
Крім того, як убачається з самого платіжного доручення, воно не містить відмітки банку чи іншої платіжної установи про проведення зазначеної фінансової операції. Платіжне доручення містить лише печатку ТОВ "МІЛОАН", отже, є внутрішнім документом первісного кредитора та не може розцінюватися судом, як документ, що підтверджує достовірність проведеної операції, адже не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.
Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Додана до позовної заяви відомість про щоденні нарахування та погашення, яка по своїй суті є розрахунком заборгованості за договором, не є належним доказом надання відповідачеві кредитних коштів, оскільки є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
Вказані висновки суду ґрунтуються на правових позиціях викладених Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 та від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17.
З урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази укладання з відповідачем вказаного вище договору про споживчий кредит, отримання відповідачем кредитних коштів та інформації про належність відповідачу платіжної картки, а також підтвердження зарахування грошових коштів у розмірі 7 000 грн від ТОВ "МІЛОАН" саме на картку відповідача, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог. Отже, заявлені ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судовий збір, сплачений позивачем при подані позову, розподілу не підлягає та повністю покладається на позивача. 
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу також відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, керуючись статтями 207, 526, 530, 612, 626, 628, 633, 1049, 1054 ЦК України, статтями 12, 13, 81, 133, 137, 141, 142, 258, 259, 263-265, 280-282, 384 ЦПК України, суд –

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНСТЮ "ДІДЖИ ФІНАНС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНСТЮ "ДІДЖИ ФІНАНС", місцезнаходження: 07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, буд. 21/1, код ЄДРПОУ 42649746.
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя	Ю.А. Феленко