КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 361/1095/23 Головуючий у суді першої інстанції - Дутчак І.М.
Номер провадження № 22-ц/824/4791/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Марченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Дутчака І.М., у місті Бровари, у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Садівниче товариство «Зазим`є-5», Зазимська сільська рада Броварського району Київської області про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном,-
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просив усунути йому перешкоди у користуванні ним садовим будинком АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,0513 га, кадастровий номер 3221282801:02:013:0081, за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: зобов`язати відповідача ОСОБА_1 знести за власний рахунок надбудову 2-го поверху та прибудову на 1-му поверсі будівлі садового будинку АДРЕСА_3 , що розташовані на земельній ділянці із кадастровим номером 3221282800:06:003:0015; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Зазимської с/ради Підіпригори Т.В. від 02 листопада 2022 року № 65327506 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_1 на вказаний садовий будинок АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2653400332060, кадастровий номер земельної ділянки 3221282800:06:003:0015, дата державної реєстрації 31 жовтня 2022 року, номер відомостей про речове право 48309186, та скасувати державну реєстрацію прав щодо вказаного садового будинку.
В обґрунтування позову зазначав, що йому на праві власності належить садовий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0513 га, кадастровий номер 3221282801:02:013:0081, що розташовані за адресою: АДРЕСА_5 . Його сусідом є відповідач ОСОБА_1 , який на суміжній із належною йому вказаною земельною ділянкою, земельній ділянці площею 0,0509 га кадастровий номер 3221282800:06:003:0015, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , побудував у 90-х роках об`єкт нерухомості, який складався з одноповерхового будинку із мансардою.
У 2021 році відповідач розпочав будівництво надбудови 2-го поверху та прибудову на 1-му поверсі до вказаного вище будинку, яке закінчив у 2022 році. Під час здійснення будівництва він неодноразово попереджав ОСОБА_1 про необхідність дотримання останнім принципів добросусідства і вимог нормативно-правових актів; забороняв ОСОБА_1 зводити прибудову впритул до його домоволодіння. Однак такі прохання були проігноровані ОСОБА_1 та останній впритул до його будинковолодіння звів прибудову (капітальна споруда) до свого будинку, яка затіняє його земельну ділянку та будинок, вода з прибудови стікає на його земельну ділянку та під фундамент будинку; прибудова через затінення та води ускладнює займатися садівництвом на належній йому земельній ділянці. Крім того, об`єктивно існує підвищена пожежна небезпека. Дозвільних документів на будівництво чи документів на введення в експлуатацію даної прибудови не існує.
Також зазначав, що до 2022 року "первісний" об`єкт нерухомості ОСОБА_1 - одноповерховий будинок із мансардою, не проходив державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Проте, здійснивши у 2022 році вказані надбудову та прибудову, відповідач ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора Зазимської с/ради, де, надавши останньому недостовірну інформацію, 31 жовтня 2022 року зареєстрував весь об`єкт нерухомості в Державному реєстрі нерухомого майна за реєстраційним номером 2653400332060. 
Таким чином, первісний старий одноповерховий будинок із мансардою (побудовані у 90-х роках) і нова прибудова (2022 року будівництва) як єдиний об`єкт нерухомості начебто були побудовані ще до 05 серпня 1992 року, за правилами оформлення побудованих до 05 серпня 1992 року об`єктів нерухомості (без введення в експлуатацію). Існування такої державної реєстрації, на думку позивача, фактично легалізує побудовану з порушенням принципів добросусідства та актів у сфері будівництва прибудову, створює зовнішнє враження правомірності, а відтак зачіпає його права та інтереси. 
Добровільно приводити протиправну забудову у відповідність до принципів добросусідства та нормативних актів у сфері будівництва ОСОБА_1 відмовляється, на його звернення з цим питанням не реагує. За таких обставин він змушений був звернутися до суду для захисту своїх порушених прав та законних інтересів.
Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні садовим будинком АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,0513 га, кадастровий номер 3221282801:02:013:0081, за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: зобов`язано ОСОБА_1 знести за власний рахунок надбудову 2-го поверху та прибудову на 1-му поверсі будівлі садового будинку АДРЕСА_3 , що розташовані на земельній ділянці із кадастровим номером 3221282800:06:003:0015; скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Зазимської сільської ради Броварського району Київської області Підіпригори Т.В. від 02 листопада 2022 року № 65327506 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на садовий будинок АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2653400332060, кадастровий номер земельної ділянки 3221282800:06:003:0015, дата державної реєстрації 31 жовтня 2022 року, номер відомостей про речове право 48309186. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в загальному розмірі 61 267, 18 грн.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись із заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі. В разі залишення без задоволення апеляційної скарги по суті, задовольнити частково в частині розподілу судових витрат на правову допомогу у суді першої інстанції, шляхом зменшення до 2 000, 00 грн.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд розглянув справу за відсутності сторін та поклав в основу рішення висновок експерта № 1983 від 08 грудня 2022 року. Водночас копія зазначеного висновку, надана відповідачу, подана у нечитабельному вигляді (неналежна якість друку, надто дрібний шрифт, перекручені аркуші), що унеможливило його належне дослідження та реалізацію права на заперечення.
За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 177 та ч. 9 ст. 83 ЦПК України, доказ у вигляді висновку експерта № 1983 від 08 грудня 2022 року є недопустимим, оскільки фактично не був належним чином наданий іншій стороні.
Відповідач не брав участі у розгляді справи № 361/1095/23 та не подавав відзиву, оскільки не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судових засідань.
Після ознайомлення з оскаржуваним рішенням суду ним було укладено Договір № 01-13/11/25 від 13 листопада 2025 року на проведення топографо-геодезичних вишукувальних робіт земельної ділянки 3221282800:06:003:0015 за адресою АДРЕСА_8 та проведено топографо-геодезичні роботи, які встановили, що земельні ділянки не межують між собою (відстань між ними - 1,38 м), а фактичні відстані між будівлями не відповідають висновку експерта № 1983 від 08 грудня 2022 року. Крім того, виявлено розташування огорожі позивача з порушенням кадастрових меж та невідповідність розміщення лазні вимогам Державним будівельним нормам.
Скасування державної реєстрації права власності відповідача за відсутності належних та достатніх доказів є непропорційним втручанням у право приватної власності. Право власності було зареєстровано у передбаченому законом порядку щодо об`єктів, збудованих до 05 серпня 1992 року.
Вказує, що розмір витрат на правову допомогу, стягнутих з нього на користь позивача є завищеним та не відповідає ні складності справи, ні часу, витраченого адвокатом. Вказує, що він є пенсіонером і стягнення з нього витрат на правничу допомогу в розмірі 50 000, 00 грн є значним для нього, тому просить зменшити витрати позивача на правничу допомогу в суді першої інстанції до 2 000, 00 грн.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив. 
При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 , адвокат Юрченко М.С. підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої доводи тим, що позивач у справі звертаючись до суду із вказаним позовом не подав суду доказів на підтвердження обставин, які викладені в позовній заяві. Зокрема те, що вказана прибудова була дійсно збудована у 2021 році, а не до 1992 року. Заяв, звернень та скарг ні до голови правління садового товариства, ні до сільської ради, ні до поліції позивачем не подавалися. Крім того, представник апелянта просив врахувати, що знесення вище вказаних прибудов, а фактично частини садового будинку та прибудови до першого поверху буде накладати на відповідача якому 80 років значний тягар та порушувати, при цьому, його право власності на вище вказане нерухоме майно, а тому суд повинен був спочатку дослідити можливість усунення порушень прав позивача шляхом перебудови зазначених приміщень та приведення їх до будівельних та протипожежних норм, а не зносити вказані приміщення.
Представник позивача у справі ОСОБА_2 , адвокат Шульженко І.В. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, мотивуючи свої заперечення тим, що відповідач будучи неодноразово повідомленим про вирішення судом вище вказаного спору, до суду першої інстанції не з`являвся та своїх заперечень на позовну заяву не висловлював, що фактично позбавило позивача можливості висловлювати свої доводи на його заперечення та підтверджувати вказані висловлювання наявними у нього доказами в тому числі і копіями відповідних звернень до правоохоронних органів щодо здійснення незаконної добудови. З врахуванням викладеного просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_2 є власником садового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0513 га, кадастровий номер 3221282801:02:013:0081, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_9 .
Відповідач ОСОБА_1 є власником суміжної із позивачем земельної ділянки площею 0,0509 га, кадастровий номер 3221282800:06:003:0015, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 , на якій розташований належний відповідачу ОСОБА_1 садовий будинок АДРЕСА_4 .
До 31 жовтня 2022 року відповідачем ОСОБА_1 державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно - садовий будинок АДРЕСА_4 здійснено не було.
Позивач ОСОБА_2 , звертаючись до суду з цим позовом вказував, що до 2022 року садовий будинок АДРЕСА_4 , який належить відповідачу як об`єкт нерухомості являв собою одноповерховий будинок із мансардою, який був побудований у 90-х роках, проте у 2021 році відповідач розпочав, упритул до належного йому (позивачу) будинку, здійснювати будівництво добудови до зазначеного будинку АДРЕСА_4 , а саме - надбудову 2-го поверху та прибудову на 1-му поверсі. У 2022 році дане будівництво було завершено відповідачем ОСОБА_1 . Також посилався на те, що під час вказаного будівництва він (позивач) неодноразово попереджував відповідача ОСОБА_1 про необхідність дотримання останнім принципів добросусідства та вимог нормативно-правових актів, усно забороняв відповідачу зводити прибудову впритул до належного йому домоволодіння, що було проігнороване відповідачем та як наслідок дане будівництво відповідачем здійснено без дотримання норм відстані між будинком АДРЕСА_4 , що належить відповідачу, та будинком АДРЕСА_1 , що належить позивачу, здійснено без дотримання відстані до межі суміжної земельної ділянки, належної позивачу від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку, належного відповідачу, що порушує його (позивача) права.
На підтвердження обґрунтування позову та заявлених вимог позивачем ОСОБА_2 надано висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 1983 від 08 грудня 2022 року, здійсненого на замовлення позивача експертом Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса" Міністерства юстиції України.
Із зазначеного висновку експерта (дослідницької частини) вбачається, що надбудова 2-го поверху та прибудови на 1-му поверсі, що розташована на земельній ділянці 6, кадастровий номер 3221282800:06:003:0015, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , прилягає практично впритул (згідно даних візуально-інструментального огляду відстань до паркану становить 0,3-0,5 м) до межі суміжної земельної ділянки кадастровий номер 33221282801:02:013:0081 (абз. 1 арк. 9); із покрівлі зазначеної надбудови влаштовано водовідведення практично до межі суміжної ділянки, внаслідок зазначеного атмосферні опади потрапляють на територію суміжної ділянки (абз. 1 арк. 10); за фактом відстань до межі суміжної земельної ділянки надбудови 2-го поверху та прибудови на 1-му поверсі будівлі не відповідає мінімальній допустимій відстані згідно із п. 6.1.48 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування і забудова територій"(абз. 4 арк. 10); внаслідок того, що з покрівлі надбудови влаштовано водовідведення практично впритул до межі суміжної ділянки атмосферні опади потрапляють на територію суміжної ділянки, що не відповідає вимогам ДБН В.1.1-25-2009 "Захист від небезпечних геологічних процесів, шкідливих експлуатаційних впливів, від пожежі. Інженерний захист територій та споруд від підтоплення та затоплення"(абз. 4 арк. 10); за фактом відстань між садовими будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 навіть при максимальному ступеню вогнестійкості обох будинків не відповідає мінімальній відстані, а саме 6 м згідно із п. 15.2.2 таблиці 15.2 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування і забудова територій" (абз. 3 арк. 11 висновку).
За наслідками вказаної будівельно-технічної експертизи експертом зроблено висновок про те, що: 1) - За фактом прилегле будівництво на земельній ділянці 6, кадастровий номер 3221282800:06:003:0015 за адресою: АДРЕСА_2 , здійснено без дотримання вимог нормативно-правових актів у сфері будівництва щодо дотримання норм відстані між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки 3221282801:02:013:0081) за адресою: АДРЕСА_2 ; 2) - За фактом прилегле будівництво на земельній ділянці 6 кадастровий номер 3221282800:06:003:0015, за адресою: АДРЕСА_2 , здійснено без дотримання вимог нормативно-правових актів у сфері будівництва щодо дотримання відстані від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку до межі суміжної земельної ділянки (кадастровий номер 3221282801:02:013:0081), детально викладено у дослідницькій частині зазначеного висновку.
Надаючи оцінку зазначеному висновку за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 1983 від 08 грудня 2022 року, суд першої інстанції посилався на те, що зазначений висновок за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 1983 від 08 грудня 2022 року складений в порядку ч. 1 ст. 106 ЦПК України на замовлення сторони позивача для подання до суду. Експерт попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. ст. 384, 385 КК України, а тому є належним та допустимим доказом у вказаній справі. 
Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що відповідачем ОСОБА_1 при здійсненні надбудови 2-го поверху та прибудови на 1-му поверсі будівлі садового будинку АДРЕСА_3 , не було дотримано обов`язкових вимог будівельних та протипожежних норм, що свідчить про істотні порушення будівельних норм і правил.
Обґрунтовуючи вказаний висновок районний суд послався на те, що будівництво на земельній ділянці 6, кадастровий номер 3221282800:06:003:0015 за адресою: АДРЕСА_2 , здійснено відповідачем у справі ОСОБА_1 без дотримання вимог нормативно-правових актів у сфері будівництва щодо дотримання норм відстані між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки 3221282801:02:013:0081) за адресою: АДРЕСА_2 та без дотримання вимог нормативно-правових актів у сфері будівництва щодо дотримання відстані від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку до межі суміжної земельної ділянки що не відповідає нормам викладеним у ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування і забудова територій", затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 26 квітня 2019 року № 104 ці державні будівельні норми поширюються на планування і забудову територій населених (далі - ДБН Б.2.2-12:2019).
У ст. 1 Закону України "Про будівельні норми" від 05 листопада 2009 року № 1704-VI (далі - Закон № 1704-VI) визначено, що державні будівельні норми - нормативний акт, затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері будівництва.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про будівельні норми" застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудування. Будівельні норми, правила іноземних держав застосовуються в Україні відповідно до міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Враховуючи зміст норми ст. 376 ЦК України у поєднанні з нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, слід дійти висновку, що вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц).
Судом першої інстанції також було встановлено, що 31 жовтня 2022 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора Зазимської с/ради Підіпригори Т.В., надавши при цьому на державну реєстрацію, зокрема: довідку СТ "Зазим`є-5" № 7 без дати її видачі, про те що відповідач дійсно є членом цього товариства, заборгованості по сплаті членських внесків та за використану електроенергію не має і на його земельній ділянці до 1992 року збудовано будинок.
Зі змісту цієї довідки можливості встановити який саме будинок (поверховість, площа тощо) не вбачається, чи стосується вона прибудови визначити також неможливо.
У технічному паспорті (електронна форма), складеного 17 жовтня 2022 року ФОП ОСОБА_4 , на замовлення відповідача ОСОБА_1 , в описі об`єктів інвентаризації зазначено садовий будинок літера "А", рік завершення будівництва 1990 та зазначено площу, поверховість.
Оцінюючи дані документи на предмет їх відповідності положеннями вимогам ч. ч. 1, 2 ст. 31 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" суд зазначав, що довідка СТ "Зазим`є-5" № 7 без дати її видачі не є випискою з погосподарської книги, а відтак не може бути підставою для державної реєстрації права власності в розумінні норми ст. 31 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" чи доказом будівництва спірного об`єкту нерухомості до 1992 року.
Даючи оцінку технічному паспорту (електронна форма), складеному на замовлення відповідача 17 жовтня 2022 року ФОП ОСОБА_4 , то відповідно до п. 2 розділу ІХ Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна", затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, у разі відсутності у замовника відповідної документації матеріали конструктивних елементів та рік спорудження будинків, допоміжних (господарських) будівель і споруд зазначає замовник, що відображається в абрисі (ескізі) та засвідчується його підписом. До вказаного технічного паспорту взагалі не додано такий абрис (ескіз). Таким чином, інформація щодо року спорудження будинку і, зокрема, надбудови-прибудови до нього ніким не засвідчена та внесена виключно зі слів.
Суд першої інстанції з врахуванням вказаного дійшов висновку, що такий технічний паспорт не є достовірним та достатнім доказом підтвердження закінчення будівництва спірної прибудови до 1992 року а тому на переконання суду, такі недостовірні дані вказаних документів дають окремі підстави вважати об`єкт самочинним будівництвом.
Враховуючи вище вказані норми, а також обставини справи суд першої інстанції виснував, що за змістом ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України та роз`яснень п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Оскільки 02 листопада 2022 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Зазимської с/ради Підіпригорою Т.В. прийнято рішення за № 65327506 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень то суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача в частині усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні садовим будинком АДРЕСА_1 , розташованим на земельній ділянці площею 0,0513 га, кадастровий номер 3221282801:02:013:0081, за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_1 знести за власний рахунок надбудову 2-го поверху та прибудову на 1-му поверсі будівлі садового будинку АДРЕСА_3 , розташованих на земельній ділянці із кадастровим номером 3221282800:06:003:0015, скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Зазимської с/ради Підіпригори Т.В. від 02 листопада 2022 року № 65327506 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказаний вище садовий будинок АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2653400332060, дата державної реєстрації 31 жовтня 2022 року, номер відомостей про речове право 48309186, ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрацію прав садового будинку АДРЕСА_3 , то суд першої інстанції зазначив, що дана вимога не ґрунтується на вимогах законодавства, оскільки відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для проведення державної реєстрацію припинення речових прав, тому у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.
Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється під час розгляду справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
У статті 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
У статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
У частинах першій та другій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Згідно з частиною другою статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до пунктів "г" та "е" частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних із встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
За положеннями частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню у порядку, встановленому законом.
Згідно з частинами першою та другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, за яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Способи захисту прав на землю встановлені частиною третьою статті 152 ЗК України: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, спорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Згідно з частинами першою, четвертою та сьомою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування та інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу)
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16 та Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 127/27333/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц і від 27 січня 2021 року у справі № 308/8116/13-ц.
У справі, яка переглядається, виник спір позивачем у справі  ОСОБА_2 , який є власником садового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0513 га, кадастровий номер 3221282801:02:013:0081, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_9 та відповідачем ОСОБА_1 , який є власником суміжної із позивачем земельної ділянки площею 0,0509 га, кадастровий номер 3221282800:06:003:0015, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 , на якій розташований належний відповідачу ОСОБА_1 садовий будинок АДРЕСА_4 .
Позивач ОСОБА_2 , звертаючись до суду з цим позовом вказував, що до 2022 року садовий будинок АДРЕСА_4 , який належить відповідачу як об`єкт нерухомості являв собою одноповерховий будинок із мансардою, який був побудований у 90-х роках, проте у 2021 році відповідач розпочав, упритул до належного йому (позивачу) будинку, здійснювати будівництво добудови до зазначеного будинку АДРЕСА_4 , а саме - надбудову 2-го поверху та прибудову на 1-му поверсі. У 2022 році дане будівництво було завершено відповідачем ОСОБА_1 . Також посилався на те, що під час вказаного будівництва він (позивач) неодноразово попереджував відповідача ОСОБА_1 про необхідність дотримання останнім принципів добросусідства та вимог нормативно-правових актів, усно забороняв відповідачу зводити прибудову впритул до належного йому домоволодіння, що було проігнороване відповідачем та як наслідок дане будівництво відповідачем здійснено без дотримання норм відстані між будинком АДРЕСА_4 , що належить відповідачу, та будинком АДРЕСА_1 , що належить позивачу, здійснено без дотримання відстані до межі суміжної земельної ділянки, належної позивачу від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку, належного відповідачу, що порушує його (позивача) права.
На підтвердження обґрунтування позову та заявлених вимог позивачем ОСОБА_2 надано висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 1983 від 08 грудня 2022 року, здійсненого на замовлення позивача експертом Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса" Міністерства юстиції України згідно до якого прилегле будівництво на земельній ділянці 6, кадастровий номер 3221282800:06:003:0015 за адресою: АДРЕСА_2 , здійснено без дотримання вимог нормативно-правових актів у сфері будівництва щодо дотримання норм відстані між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки 3221282801:02:013:0081) за адресою: АДРЕСА_2 ; 2) - За фактом прилегле будівництво на земельній ділянці 6 кадастровий номер 3221282800:06:003:0015, за адресою: АДРЕСА_2 , здійснено без дотримання вимог нормативно-правових актів у сфері будівництва щодо дотримання відстані від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку до межі суміжної земельної ділянки.
Суд першої інстанції, дослідивши наданні позивачем докази дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо необхідності поновлення прав позивача у справі шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести за власний рахунок надбудову 2-го поверху та прибудову на 1-му поверсі будівлі садового будинку АДРЕСА_3 , що розташовані на земельній ділянці із кадастровим номером 3221282800:06:003:0015 а також шляхом скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Зазимської сільської ради Броварського району Київської області Підіпригори Тетяни Василівни від 02 листопада 2022 року № 65327506 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на садовий будинок АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2653400332060, кадастровий номер земельної ділянки 3221282800:06:003:0015, дата державної реєстрації 31 жовтня 2022 року, номер відомостей про речове право 48309186.
Колегія суддів, перевіряючи доводи апеляційної скарги, поданої ОСОБА_1 в цілому погоджується із обставинами справи встановленими судом першої інстанції і також із тим, що дійсно відповідач у справі не надав суду доказів на спростування факту вчинення самочинної добудови 2-го поверху та прибудову на 1-му поверсі будівлі садового будинку АДРЕСА_3 , а також в частині незаконності здійснення реєстрації права самочинно збудованого вказаного вище приміщення, однак застосування судом крайньої міри відносно відповідача шляхом знесення вище вказаних приміщень вважає передчасним виходячи із наступного. 
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та положень частини сьомої статті 376 ЦК України суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц).
Зазначене також роз`яснено судам у пункті 22 постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)"
Отже, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
Пред`являючи позов, ОСОБА_2 вважав, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою та домоволодінням, оскільки вказані добудови добудовані без дотримання вимог нормативно-правових актів у сфері будівництва щодо дотримання норм відстані між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 та  без дотримання вимог нормативно-правових актів у сфері будівництва щодо дотримання відстані від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку до межі суміжної земельної ділянки, чим порушують його права, тому вважав, що його право підлягає захисту шляхом знесенням самочинно збудованих будівель.
У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що сам по собі факт побудови відповідачем частини житлового будинку впритул до паркана між земельними ділянками не може бути підставою для знесення вказаної частини будинку, оскільки при проведенні експертизи було встановлено, що вказана прибудова облаштована водовідведенням, а посилання на те, що за рахунок близької відстані атмосферні опади потрапляють на земельну ділянку не підтвердженні належними доказами та є фактично припущенням. 
Крім того. погоджуючись із доводами позивача в частині вимог про те що вказані добудови здійснені без дотримання вимог нормативно-правових актів у сфері будівництва щодо дотримання норм протипожежної відстані між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не встановив на скільки такі відстані перетинають вказані будівлі відповідача і чи дійсно вони перетинають обидві самочинно зведенні будівлі одночасно, що стало наслідком задоволення вимог позивача в частині знесення надбудови 2-го поверху та прибудови на 1-му поверсі будівлі садового будинку АДРЕСА_3 . 
Позивач не звертався до відповідача з вимогою про приведення об`єкту самочинного будівництва (прибудови) у спосіб, передбачений законодавством, доказів того, що відповідач відмовляється провести перебудову об`єкта самочинного будівництва (прибудови) суду також не надав.
Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.
Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.
З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.
Судом установлено, що перевірка дотримання вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності на об`єкті будівництва за адресою: садовий будинок АДРЕСА_3 , відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування не проводилася, приписів щодо можливості/неможливості перебудови спірного об`єкта будівництва не видавалося, з вказаних підстав з позовом до суду про знесення самочинного будівництва відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування не звертався. 
Отже, доказів вичерпання передбачених Законом можливостей для усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом суду не було надано.
Крім того колегія суддів вважає, що висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 1983 від 08 грудня 2022 року, здійсненого на замовлення позивача експертом Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса" Міністерства юстиції України не є беззаперечним доказом на підтвердження доводів позивача щодо допущення відповідачем порушень будівельних норм та правил, а також правил протипожежної безпеки, так як згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. 
Доводи позивача про те, що порушення протипожежних вимог несе в собі потенційну небезпеку для життя та здоров`я позивача, а також третіх осіб є припущеннями позивача (частина шоста статті 81 ЦПК України) та не може бути підставою для задоволення його позовних вимог саме шляхом знесення спірного нерухомого майна, оскільки дані порушення на думку колегії суддів можуть бути усунути шляхом відповідної перебудови. 
Також колегія суддів вирішуючи вказаний спір враховує, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України»
від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 166-168).
Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватись з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23.09.1982, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення від 20.11.1995 у справі "Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії" (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium), Series A no. 332, p. 23, § 38).
Європейській суд з прав людини у рішенні від 21 квітня 2016 року у справі "Іванова і Черкезов проти Болгарії" (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга № 46577/15) роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , задовольнити.
Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2024 року, скасувати та ухвалити у даній справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 6500 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20 березня 2026 року. 

Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді : Т.Ц.Кашперська
В.О.Фінагеєв