ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

04 березня 2026 року
м. Київ

справа № 754/58/22
провадження № 61-13976св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
представник позивача - адвокат Вотінцев Єгор Геннадійович,
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - адвокат Халупний Андрій Вадимович,
третя особа - ОСОБА_3 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Вотінцева Єгора Геннадійовича, на постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року та на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року, які ухвалені 
у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування майна із чужого незаконного володіння.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла 
її мати - ОСОБА_4 , якій на праві приватної власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , на підставі відповідного договору купівлі-продажу від 25 березня 1996 року. Інша 1/2 частина квартири на праві приватної власності належала її бабусі - 
ОСОБА_5 . 
Вона, як спадкоємець першої черги - малолітня дочка померлої (на час смерті матері їй було 6 років) (стаття 1268 ЦК України), прийняла спадщину після смерті своєї матері. 
16 серпня 2016 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва визнано
за ОСОБА_5 - її бабусею, право власності на 1/2 частини вищевказаної 
квартири у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 
(справа № 754/6210/16-ц).
20 жовтня 2016 року за договором довічного утримання ОСОБА_5 відчужила вказану частку квартири ОСОБА_6 , який в подальшому, 20 жовтня 2019 року, відчужив її ОСОБА_2 на підставі відповідного договору купівлі-продажу. Тобто ОСОБА_2 стала власником 1/2 частини спірної квартири.
Разом із цим, постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2021 року вищевказане рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 
2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на спірне майно у порядку спадкування за законом. 
Зазначала, що нею не вчинялося жодних дій щодо відчуження спірного майна.
Тому 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 вибула з її володіння не з її волі й вона має право витребувати її у ОСОБА_2 (стаття 388 ЦК України). 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 27,6 кв. м, у тому числі житловою площею 14,8 кв. м.

Короткий зміст судових рішень

Справа розглядалася судами неодноразово.

І. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 
2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що вибуття майна із володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але яке в подальшому скасовано, вважається таким, що вибуло із володіння власника поза його волею. 
Судами вказано, що позивачка обрала належний спосіб судового захисту свого порушеного права. При цьому наслідком задоволення її позову буде внесення відповідних записів про державну реєстрацію за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири.
Постановою Верховного Суду від 15 травня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - адвоката Халупного А. В., задоволено частково. 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2023 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження 
№ 61-18502св23).
Верховний Суд указав на передчасності висновків судів попередніх інстанцій 
про задоволення позову ОСОБА_1 , так як оскаржувані судові рішення постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача. З`ясування вказаної обставини має суттєве правове значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу 
до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). 
Інших висновків по суті спору Верховний Суд не робив.

ІІ. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року у складі судді Скрипки О. І. позов ОСОБА_1 задоволено. 
Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 
1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 27,6 кв. м, у тому числі житловою площею 14,8 кв. м.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вибуття майна із володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, 
але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло із володіння власника поза його волею.  ОСОБА_1 обрала належний спосіб судового захисту свого порушеного права, у спірних правовідносинах наявні підстави для витребування спірного майна у відповідача (стаття 388 ЦК України).
Суд першої інстанції вказав, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майно, проте витребування у неї майна не порушить її право на мирне володіння майном та не покладе на неї індивідуальний і надмірний тягар, так як приватний інтерес позивача у поверненні свого майна, яке вибуло з власності поза волею власника, переважаєприватний інтерес кінцевого набувача у збереженні права 
на спірне майно.
Крім того, право ОСОБА_2 на житло не порушено, так як вона залишається власником іншої 1/2 частини спірної квартири.
ОСОБА_2 , із володіння якої витребувано частину спірної квартири, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої було придбано це майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.
Суд першої інстанції застосував статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідну прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та судову практику Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду щодо права особи на мирне володіння майном, дослідив критерії законності втручання у право власності останнього набувача. 

Постановою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Халупного А. В., задоволено.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року скасувовано. Ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7 511,97 грн.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 11 лютого 2022 року, якою накладено арешт 
на 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 .
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що районний суд зробив помилкові висновки про витребування спірного майна із володіння ОСОБА_2 
на користь ОСОБА_1 , оскільки задоволення позову про витребування майна матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального 
й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу 
до Конвенції.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання втручання у право мирного володіння майном, перевірив добросовісність останнього набувача.
ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру за відплатним договором, придбавши її у ОСОБА_6 . Вона є третім власником квартири, якою вже володіє шість років, після її придбання. Відповідач не знала і не могла знати про те, що дане майно вибуло із власності позивача поза її волею. Під час придбання майна 
ОСОБА_2 правомірно очікувала, що ОСОБА_6 мав право ним розпоряджатися, а вона, після отримання цього майна, матиме змогу мирно ним володіти. При цьому в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке ОСОБА_2 набула у власність.
Витребування 1/2 частини спірної квартири у відповідача зумовить непропорційне втручання у її право власності, оскільки ОСОБА_2 буде змушена ділити квартиру, загальною площею 27,6 кв. м, житловою площею 14,8 кв. м, зі сторонньою особою. Однокімнатна квартира з такою площею не забезпечуватиме сторонам 
при спільному користуванні норми жилої площі, визначені житловим законодавством.
Апеляційний суд застосував відповідні норми національного та міжнародного законодавства щодо захисту права власності та права на мирне володіння майном, врахував прецедентну судову практику ЄСПЛ та Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду у даній категорії справ.
Заходи забезпечення позову скасовано на підставі статті 158 ЦПК України.
Розподіл судових витрат здійснено з урахуванням статті 141 ЦПК України.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Халупного А. В., про відшкодування витрат на правничу допомогу задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 86 200,00 грн.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, 
які понесені в судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях, про що просила ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції надав оцінку доказам, наданим 
на підтвердження цих витрат та їх оплати, застосував відповідні норми ЦПК України, 
Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і зазначив про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача 86 200,00 грн витрат на правничу допомогу. 
Указаний розмір витрат на правничу допомогу відповідає принципу розумності 
та співмірності таких витрат, ОСОБА_1 проти зазначеного розміру не заперечила.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Вотінцев Є. Г., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, рішення районного суду залишити в силі.
Крім того, у листопаді 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Вотінцев Є. Г., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Халупного А. В., 
про стягнення витрат на правничу допомогу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права 
без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вотінцева Є. Г., на постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року. Витребувано справу з суду першої інстанції. У задоволенні клопотання про зупинення виконання та дії постанови суду апеляційної інстанції відмовлено. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката 
Вотінцева Є. Г., на додаткову постанову Київського апеляційного суду 
від 21 листопада 2025 року. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційні скарги

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Вотінцева Є. Г., 
на постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилкові висновки по суті вирішення спору, неправильно застосував норми матеріального права, не врахував відповідну судову практику Верховного Суду.
ОСОБА_1 , якій на час смерті  ОСОБА_4 було 6 років, прийняла спадщину після смерті своєї матері (стаття 1268 ЦК України). Тому вона, як власник майна, 
не вчиняла дії, спрямовані на відчуження майна. Спірна 1/2 частина квартири вибула з її володіння без її волі, а тому вона має право витребувати нерухоме майно в останнього набувача (стаття 388 ЦК України). Вона обрала належний спосіб судового захисту свого порушеного права. При цьому на момент вибуття спірного нерухомого майна з володіння ОСОБА_1 останній було 14 років. 
Апеляційний суд не врахував, що у спірних правовідносинах відбулося вибуття майна із володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого. 
Суд апеляційної інстанції втрутився у право позивача на мирне володіння майном, порушив принцип мирного володіння майном, закріплений у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, який стосується не лише останнього добросовісного набувача майна, а й законного власника.
Апеляційний суд зробив формальні висновки про відсутність правових підстав 
для задоволення позову ОСОБА_1 .

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Вотінцева Є. Г., 
на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно здійснив розподіл судових витрат на правничу допомогу.
Cуд апеляційної інстанції безпідставно стягнув витрати на правничу допомогу, 
які понесені ОСОБА_2 у садах першої, апеляційної та касаційної інстанціях.
Відповідач не заявляла про понесення витрат на правничу допомогу при поданні відзиву на позовну заяву, не повідомляла суд про попередній розмір відповідних витрат. В апеляційній скарзі (липень 2025 року) представник відповідача вказав 
про попередній розмір витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції (40 000,00 грн). Проте, відповідач не вказував про такі витрати у відзиві на позовну заяву, що є обов`язковим у силу вимог процесуального закону (стаття 134
ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзиви на касаційні скарги

У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
представника ОСОБА_1 - адвоката Вотінцева Є. Г., на постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 рокувід представника ОСОБА_2 - адвоката Халупного А. В., в якому викладено аргументи щодо необґрунтованості зазначеної касаційної скарги. 
Апеляційний суд, ураховуючи вказівки Верховного Суду, з яких були скасовані попередні судові рішення у справі, надав оцінку добросовісності останнього набувача і ухвалив законне й справедливе рішення по суті вирішення спору. 
При цьому суд апеляційної інстанції застосував релевантну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у даній категорії справ.

У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
представника ОСОБА_1 - адвоката Вотінцева Є. Г., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2025 рокувід представника 
ОСОБА_2 - адвоката Халупного А. В., в якому викладено аргументи щодо необґрунтованості відповідної касаційної скарги. 
Апеляційний суд, вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу, 
не порушив норми процесуального права й надав належну правову оцінку доказам, поданим відповідачем на підтвердження витрат на правничу допомогу. 
Відповідач зазначав про понесені витрати на правничу допомогу ще у відзиві, поданому до суду першої інстанції в травні 2022 року. Про орієнтовний розмір відповідних витрат було вказано при попередньому розгляді справи, зокрема, 
в апеляційній скарзі на рішення районного суду. У відповідача відсутній обов`язок зазначати про такі витрати повторно під час нового розгляду справи. 
Крім того, вказано про те, що ОСОБА_2 понесла витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 20 000,00 грн, докази понесення цих витрат буде надано у порядку, визначеному процесуальним законом. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 - мати ОСОБА_1 (позивач) 
(а. с. 7, 8, т. 1).
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості 
від 25 березня 1996 року (а. с. 10, т. 1). Інша 1/2 частина квартири на праві приватної власності належала ОСОБА_5 . 
На момент відкриття спадщини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була малолітньою особою (а. с. 7, т. 1).
23 вересня 2021 року, після досягнення повноліття, ОСОБА_1 звернулася 
до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Любенко Т. М. 
із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року (справа 
№ 754/6210/16-ц) позовні вимоги ОСОБА_5 до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Н. А., про визнання права власності 
у порядку спадкування задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності 
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а. с. 11-12, т. 1).
20 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір довічного утримання, внаслідок чого ОСОБА_6 набув у власність вищевказану квартиру (а. с. 13-15, т. 1).
21 жовтня 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_2 
(а. с. 16, т. 1).
Постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва 
від 16 серпня 2016 року у справі № 754/6210/16-ц скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 (а. с. 17-19, т. 1).

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права 
без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 
частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Вотінцева Є. Г., задоволенню не підлягають. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення суду апеляційної інстанції відповідають.

Щодо касаційної скарги на постанову суду апеляційної інстанції по суті спору

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 
ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, 
що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо 
не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, 
а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також 
на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження 
№ 12-158гс18).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив 
на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, 
та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені 
у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися 
до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права 
та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, 
що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, 
за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом 
у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 
№ 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження 
№ 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження 
№ 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження 
№ 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження 
№ 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або 
є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, 
у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом 
або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір 
у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову 
в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі 
№ 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі 
№ 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами встановлено, 
що ОСОБА_1 належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (статті 1261, 1268 ЦК України).
При цьому відповідач указаний факт не заперечує та не спростовує, її доводи ґрунтуються виключно на добросовісності набуття нею у власність спірного майна, яким вона володіє з жовтня 2019 року.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року (справа 
№ 754/6210/16-ц) визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири в порядку спадкування за законом після померлої 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
У подальшому, 20 жовтня 2016 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір довічного утримання, внаслідок чого останній набув у власність спірну квартиру. 21 жовтня 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким право власності на спірне майно перейшло 
до останньої.
Разом із цим, постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2021 року вищевказане рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 
2016 року у справі № 754/6210/16-ц скасовано та ухвалено нове рішення 
про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності 
у порядку спадкування за законом.
Судами встановлено, що спірне майно вибуло з володіння позивача на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому скасовано.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, 
без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі 
№ 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), пославшись на свою сталу 
та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності 
на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.
У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності 
на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, 
а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду 
є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно 
від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, 
на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник 
має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках 
(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право,
не є ефективним способом захисту права власника.
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження 
№ 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно 
з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
Схожі за змістом правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших.
Така судова практика є сталою, відмінність залежить лише від доказування 
й фактичних обставин конкретної справи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Тобто за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна.
Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження 
№ 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі 
№ 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року 
у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та інших.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, вирішальне правове значення 
має оцінка добросовісності/недобросовісності набувача майна, тобто відповідача. 
На вказаному було наголошено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 травня 2024 року, якою судові рішення судів попередніх інстанцій у цій справі було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 61-18502св23).
Верховний Суд ураховує, що правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно 
в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати 
це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником 
або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника 
або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника 
або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати 
про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна 
(див.: пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, провадження № 12-122гс18).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, 
чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов'язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, 
або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 
ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу 
для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала 
на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно 
у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв'язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення 
щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним 
чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно 
чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 
2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності 
в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно 
або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто 
не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право 
на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі 
№ 922/3537/17, провадження № 12-127гс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі 
№ 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, 
що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства 
та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо 
на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, 
які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 
ЦК України.
Отже, як уже зазначалося, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. 
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно.
На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року 
у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі 
№ 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі 
№ 925/1351/19).
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року 
у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (постанова від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження 
№ 14-203цс19). Однак у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) конкретизовані аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, та висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19). Означена конкретизація полягала, зокрема, у тому, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення.
Крім того, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України 
у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку 
про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року 
у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави 
та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див.: пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц, провадження № 14-190цс20).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції, виконуючи вказівки Верховного Суду, з яких були скасовані попередні судові рішення у справі, а справу направлено на новий розгляд, здійснив належну перевірку добросовісності/недобросовісності набувача. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 , надав правову оцінку обставинам вибуття спірного майна із власності позивача та набуття ОСОБА_2 права власності на майно в контексті її добросовісності.
Встановлено, що 1/2 частина спірної квартири вибула із власності ОСОБА_1 поза її волею. Разом із цим, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна.
ОСОБА_2 набула право власності на спірне майно за відплатним договором, вона є третім власником квартири, якою вже володіє шість років, після її придбання. Відповідач не знала і не могла знати про те, що дане майно вибуло із власності позивача поза її волею. Під час придбання спірного майна ОСОБА_2 правомірно очікувала, що попередній власник майна мав право ним розпоряджатися, а вона, після отримання цього майна, матиме змогу мирно ним володіти.
Крім того, апеляційний суд вірно звернув увагу на те, що згідно з інформацією 
з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке ОСОБА_2 набула у власність, були відсутні 
у відповідному державному реєстрі.
Отже, ОСОБА_2 , набуваючи у жовтні 2019 року спірне майно у власність 
від ОСОБА_6 та укладаючи оплатний письмовий договір про придбання такого майна, який був посвідчений нотаріально з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, не могла знати про те, що це майно вибуло з власності позивача поза її волею і щодо такого майна існує спір.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи 
у задоволенні позову ОСОБА_1 , здійснив оцінку пропорційності втручання 
у право відповідача на мирне володіння майном, а також надав оцінку тягарю, 
що буде покладений на неї таким втручанням, з чим Верховний Суд погоджується.
Апеляційний суд правильно врахував, що витребування у відповідача 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 зумовить непропорційне втручання у право власності, так як відповідач буде змушена ділити квартиру, загальною площею 27,6 кв. м, житловою площею 14,8 кв. м, із іншою особою. 
При цьому апеляційним судом враховано, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладений відповідачем у 2019 році, а з урахуванням зміни вартості нерухомого майна з 2019 року, навіть у випадку стягнення збитків з попередніх власників в порядку частини другої статті 661 ЦК України, об`єктивна можливість ОСОБА_2 придбати за рахунок цих коштів житлову нерухомість виключається. Вказане спростовує доводи касаційної скарги про те, що відповідач, як добросовісний набувач майна, має інший судовий спосіб захисту своїх порушених прав.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про неможливість витребування спірної частини квартири від ОСОБА_2 , оскільки витребування майна в добросовісного набувача, за фактичних обставин даної справи, матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
При цьому суд апеляційної інстанції, в контексті відповідних норм національного 
та міжнародного законодавства, що регулюють питання мирного володіння майном, обґрунтовано зазначив про те, що такі висновки відповідають вимозі справедливості судового розгляду, яка повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Апеляційний суд застосував статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, прецедентну судову практику ЄСПЛ щодо її застосування та оцінки судом пропорційності такого заходу, як витребування майна у добросовісного набувача.
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, вони у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели 
або могли призвести до неправильного вирішення справи, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
Суд апеляційної інстанції в силу положень частини п`ятої статті 411 ЦПК України врахував висновки суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попередні судові рішення у справі, а справу направлено на новий розгляд. Цим самим суд виконав вимогу частини п`ятої статті 411 ЦПК України, згідно з якою висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Доводи касаційної скарги у цій частині є необґрунтованими й відхиляються Верховним Судом.
Апеляційний суд проаналізував добросовісність дій відповідача і критерії правомірності втручання у право мирного володіння майном та встановив нелегітимність мети у вигляді безоплатного позбавлення майна відповідача.
У цьому випадку втручання у право ОСОБА_2 порушить справедливий баланс інтересів, оскільки можливі наслідки вилучення (витребування) нерухомого майна не переважають дотримання прав власника, який законно набув у власність майно.
Зазначені висновки апеляційного суду є мотивовані, з посиланням на дослідження трискладового тесту, який відповідає прецедентній практиці ЄСПЛ. Зокрема, положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. 
Зокрема, у практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати 
на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, Європейський суд з прав людини також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02 листопада 2004 у справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).
Ураховуючи викладене, обґрунтованим є висновок про неможливість витребування нерухомого майна у відповідача, оскільки задоволення позову про витребування майна у цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено за належної перевірки добросовісності набувача. Суд апеляційної інстанції вірно застосував статті 387, 388 ЦК України, положення 
статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.
Доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними, а тому відхиляються Верховним Судом.
Зроблені судом апеляційної інстанції висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Щодо касаційної скарги на додаткову постанову суду апеляційної інстанції

Представник ОСОБА_1 оскаржив додаткову постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року в касаційному порядку.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року за заявою представника ОСОБА_2 вирішено питання про відшкодування витрат на правничу допомогу й стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати 
на професійну правничу допомогу у розмірі 86 200,00 грн.
Апеляційний суд вирішив питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
Касаційна скарга містить доводи про те, що відповідач не заявляла про понесення витрат на правничу допомогу при поданні відзиву на позовну заяву 
й не повідомляла суд про попередній розмір відповідних витрат у порядку, визначеному процесуальним законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати 
на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю 
або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва 
та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних 
із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, 
що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 
частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат 
на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами 
(стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору 
та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані 
з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи 
або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані 
з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати 
на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом 
із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката 
за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги 
на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом 
на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат 
на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи 
та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом 
на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу 
за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі 
№ 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом 
у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження 
№ 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження 
№ 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження 
№ 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження 
№ 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження 
№ 61-3157св21) та інших.
Указана судова практика Верховного Суду є незмінною.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд ураховує, що відповідач зазначала про орієнтований розмір витрат на правничу допомогу у відзиві на позовну заяву (а. с. 73-76, т. 1), що спростовує відповідні доводи касаційної скарги. Крім того, відповідач у своїх заявах по суті просила вирішити питання про розподіл понесених нею судових витрат. 
ОСОБА_2 зазначала про понесені витрати на правничу допомогу у додаткових поясненнях, які подано до Верховного Суду (відповідь на відзив) (а. с. 117-119, т. 2), а також в останній апеляційній скарзі, в якій також зазначила орієнтований розмір відповідних витрат (40 000,00 грн) (а. с. 128-131, т. 3). 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, 
які понесені в судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях, суд апеляційної інстанції надав оцінку доказам, наданим на підтвердження цих витрат, їх оплати 
і зазначив про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача 86 200,00 грн витрат на правничу допомогу, що відповідає принципу розумності та співмірності таких витрат. При цьому ОСОБА_1 проти зазначеного розміру не заперечила.
З урахуванням вищевказаного, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, що про факт понесення витрат на правничу допомогу 
та про їх розмір ОСОБА_2 зазначила відповідно до вимог процесуального закону, нею надано докази на підтвердження відповідних витрат, складені з 2022 року 
по 2025 рік, яким апеляційним судом надано належну правову оцінку.
При цьому ОСОБА_1 у визначений процесуальним законом спосіб не заперечила про стягнення з неї на користь відповідача витрат на правничу допомогу. 
Верховний Суд ураховує, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.
У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання 
є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, 
що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Таким чином, відповідачем надано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість, понесених під час судового розгляду справи.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, 
що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи 
та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі 
№ 466/4361/20, провадження № 61-360св24).
Верховний Суд, з урахуванням наведеного, вважає що додаткова постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

З урахуванням наведеного, Верховний Суд уважає, що апеляційним судом зроблено правильні висновки як по суті вирішення спору, так і в частині розподілу витрат 
на правничу допомогу. Доводи касаційних скарг є безпідставними, вони спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами, вищенаведеними нормами права та судовою практикою Великої Палати Верховного Суду 
та Верховного Суду, яку судом апеляційної інстанції вірно застосовано.
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень апеляційного суду, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди 
з висновками суду і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України 
не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги 
без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції - без змін, розподіл судових витрат, зокрема, понесених заявником касаційних скарг, Верховим Судом не здійснюється.

Верховний Суд зазначає, що у відзив на касаційну скаргу представника позивача 
на додаткову постанову апеляційного суду представник ОСОБА_2 указав, 
що відповідач понесла витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді касаційної інстанції , попередній (орієнтовний) розмір яких складає 20 000,00 грн. Проте, у відзиві вказано, що докази понесення цих витрат буде надано у визначений процесуальним законом спосіб (частина восьма статті 141 ЦПК України). 
Тому розподіл витрат на правничу допомогу за розгляд справи у Верховному Суду не здійснюється.

Керуючись статтями 137, 141, 400, 401, 402, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Вотінцева Єгора Геннадійовича, залишити без задоволення. 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року залишити 
без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк