ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 квітня 2026 року м. Житомир справа № 240/14069/25
категорія 112010205

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника з обмеженням максимальним розміром;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити нарахування та виплату пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХП «Про державну службу» в розмірі 70% розміру заробітної плати ОСОБА_2 , обчисленої на підставі довідок Житомирського апеляційного суду від 30.01.2023 №03-23/20/2023 та №03-23/21/2023, без обмеження максимальним розміром;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області нарахувати з 30.01.2023 та виплатити заборгованість по пенсії по втраті годувальника як різницю між належною до виплати пенсією по втраті годувальника без обмеження максимальним розміром та фактично отриманою пенсією по втраті годувальника;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області нарахувати та виплатити одночасно з сумою заборгованості по пенсії по втраті годувальника без обмеження максимальним розміром за період - з 30.01.2023 по день фактичної її виплати - компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати заборгованості з пенсійних виплат на підставі ст.ст.2-4 Закону України № 2050-ІП від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію по втраті годувальника, відповідно до Закону України "Про державну службу" з грудня 2024 року. Вказує, що оскільки норма статті 37 Закону №1058 не містить жодних приписів про обмеження розміру пенсії у разі втрати годувальника максимальним розміром, обмеження максимального розміру до такого виду пенсії, як пенсія по втраті годувальника, не застосовується. Тому, обмеження виплати мені пенсії у разі втрати годувальника максимальним розміром, призначеної згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу до десяти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність, є безпідставним.
Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
До суду від відповідача надійшов відзив, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що на виконання рішення суду №240/5121/23 позивачу призначено пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно з ст.37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ «Про державну службу» та її розмір з 30.01.2023 становить 145668,60 грн (208098,00 грн х 70%), а виплата здійснюється в максимальному розмірі, який не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, а саме: з 01.01.2023 – 20930,00 грн, з 01.03.2024 – 23610,00 грн. Виплата пенсії у зв`язку з втратою годувальника, призначеної на виконання рішення суду, здійснюється з грудня 2024 року у максимальному розмірі, передбаченому чинним законодавством. З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що підстави для задоволення даного адміністративного позову відсутні.
Позивач подала до суду відповідь на відзив, у якій просила позовні вимоги задовольнити.
Згідно із частиною п`ятою статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 перебуває на обліку з 30.01.2023 в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про Державну службу».
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 у справі №240/5121/23 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.02.2023 №918260198004 про відмову позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника згідно з ст.37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ «Про державну службу» в розмірі 70% заробітної плати померлого годувальника ОСОБА_2 на підставі довідок Житомирського апеляційного суду від 30.01.2023 №03-23/20/2023 та №03-23/21/2023 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати позивачу пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу" з 30.01.2023 в розмірі 70% розміру заробітної плати ОСОБА_2 , обчисленої на підставі довідок Житомирського апеляційного суду від 30.01.2023 №03-23/20/2023 та №03-23/21/2023, з врахуванням раніше виплачених коштів.
На виконання рішення суду №240/5121/23 позивачу призначено пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно з ст.37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ «Про державну службу» та її розмір з 30.01.2023 становить 145668,60 грн (208098,00 грн х 70%), а виплата здійснюється в максимальному розмірі, який не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, а саме: з 01.01.2023 – 20930,00 грн, з 01.03.2024 – 23610,00 грн.
Листами від 15.01.2025 та 22.04.2025 відповідач повідомив позивача, що на виконання рішення ЖОАС від 04.04.2024 у справі 240/5121/23 з 30.01.2023 призначена пенсія по втраті годувальника в розмірі 70% розміру заробітної плати ОСОБА_2 . Разом з тим, станом на 01.03.2025 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03,01.2025 №209 встановлено обмеження пенсії в індексації в сумі 28180грн. Виплата пенсії здійснюється у максимальному розмірі, який не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, що втратили працездатність, а саме 23610 грн.
Не погоджуючись із обмеженням виплати пенсії максимальним розміром, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VI судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Суд зауважує, що Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 11.02.2020 року у справі №200/3958/19-а, від 23.12.2020 року у справі №240/8156/19, робив правовий висновок, відповідно до якого правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є факт зміни грошового утримання/складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Відповідно до частин 13, 14 статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.
Отже утриманці державних службовців, які отримали право на пенсію за ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, мають право на пенсію по втраті годувальника, розмір якої обчислюється від суми заробітної плати померлого годувальника.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію у зв`язку із втратою годувальника - померлого чоловіка ОСОБА_2 з 30.01.2023, виходячи з розміру 70% від суми заробітної плати померлого годувальника, на підставі рішення Житомирського окружного адміністративного суду рішення суду від 04.04.2023 у справі №240/5121/23.
Як вбачається із матеріалів справи, виплата пенсії здійснюється у максимальному розмірі, який не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, що втратили працездатність, а саме 23610 грн.
Суд зазначає, що умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, розмір такої пенсії та період, на який призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника визначено розділом V Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
У свою чергу, положення про те, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність містяться в частині 3 статті 27 цього Закону.
При цьому, стаття 27 Закону №1058 стосується розміру пенсії за віком.
Відповідно до пункту 13-2 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, в редакції Закону України від 03.10.2017 №2148 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій, максимальний розмір пенсії, призначеної на умовах, зокрема, Закону України «Про державну службу» (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), не може перевищувати десяти розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.
Разом з тим, право позивача на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника в розмірі 70% від суми заробітної плати померлого годувальника встановлене судовим рішенням, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим, обмеження максимального розміру до такого виду пенсії не застосовуються, оскільки норма статті 27 Закону №1058 не містить жодних приписів про обмеження розміру пенсії у разі втрати годувальника максимальним розміром.
За сукупністю наведених обставин, суд доходить висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника з обмеженням максимальним розміром.
З метою поновлення порушених прав позивача, відповідача належить зобов`язати з 30.01.2023 перерахувати та виплачувати позивачу пенсію по втраті годувальника в розмірі 70% розміру заробітної плати ОСОБА_2 , обчисленої на підставі довідок Житомирського апеляційного суду від 30.01.2023 №03-23/20/2023 та №03-23/21/2023, без обмеження максимальним розміром, з урахуванням фактично виплачених сум пенсії.
При цьому, суд вважає передчасними, а тому такими, що не підлягають задоволенню, вимоги щодо здійснення виплати заборгованості по пенсії по втраті годувальника як різницю між належною до виплати пенсією по втраті годувальника без обмеження максимальним розміром та фактично отриманою пенсією по втраті годувальника, оскільки в даному випадку перерахунок має бути проведений з 30.01.2023 та відсутні об`єктивні підстави вважати, що після здійснення перерахунку будуть порушені права позивача та враховуючи, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.
Стосовно позовних вимог в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої пенсії та всіх доплат за весь час затримки виплати - за період з 01.03.2023 по день фактичної виплати пенсії, суд вказує таке.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 19.10.2000 №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст. 2 Закону №2050-ІІІ).
Така сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону № 2050-ІІІ).
Зі змісту статті 1 Закону № 2050-ІІІ випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
З метою реалізації Закону України №2050-ІІІ Кабінет Міністрів України 21.02.2001 прийняв постанову №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
В силу п. 1 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159), його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Пунктом 2 Порядку №159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.
У пункті 4 цього Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Отже, наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.
За такої умови слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи і пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Суд звертає увагу, що використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або такий, який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Такого ж правового висновку дійшов Верховного Суду у постановах від 14.05.2020 у справі №816/379/16 та від 30.09.2020 у справі № 280/676/19 та від 13.09.2021 у справі №639/3140/17.
Оскільки наявний факт невчасної виплати позивачу сум пенсії з 30.01.2023, суд дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Згідно постанови Верховного Суду 15.10.2020 №240/11882/19, розглядаючи позовні вимоги про нарахування і виплату компенсації втрати частини доходу, одночасно з вимогами про зобов`язання нарахувати і виплатити такий дохід, в задоволенні яких суди першої та апеляційної інстанцій відмовили з огляду на їх передчасність, колегія суддів дійшла висновку про їх задоволення. Зауважила, що у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.
Норми Закону України № 2050-ІІІ і Порядку № 159 свідчать про відсутність обов`язку громадянина додатково звертатися до органу за виплатою компенсації втрати частини доходу.
Аналіз положень статей 1, 2, 4 Закону України №2050-ІІІ свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку пенсійного органу) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі, пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку разом із відповідною несвоєчасною проведеною виплатою.
Відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону України № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.
Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2 4 Закону України № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись одночасно з виплатою заборгованості. Відповідно, невиплата компенсації разом із заборгованістю свідчить про відмову виплатити таку відповідно до Закону України № 2050-ІІІ і не потребує оформлення такої окремим рішенням.
Вчинення активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії з 30.01.2023 до моменту його фактичної виплати.
Щодо строку звернення до суду з цим позовом, то суд вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен дізнатися" у значенні ч. 2 ст. 122 КАС України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав.
Відтак при визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності).
За обставинами цієї справи встановлено, що виплату пенсії у зв`язку з втратою годувальника, призначеної на виконання рішення суду, здійснюється з грудня 2024 року.
У зв`язку з цим суд доходить висновку, що позивач не міг дізнатися про порушення свого права з 30.01.2023. Про порушення права позивач дізнався лише після фактичної виплати пенсії в грудні 2024 року.
Із вказаним позовом до суду позивач звернувся 23.05.2025.
Таким чином, строк звернення із позовом до суду позивачем не пропущений.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, про наявність підстав для часткового задоволення даного адміністративного позову.
Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат у даній адміністративній справі питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - 

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7,м. Житомир, Житомирська обл., Житомирський р-н,10003. РНОКПП/ЄДРПОУ: 13559341) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо та виплати пенсії по втраті годувальника з обмеженням максимальним розміром.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити з 30.01.2023 перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника в розмірі 70% розміру заробітної плати ОСОБА_2 , обчисленої на підставі довідок Житомирського апеляційного суду від 30.01.2023 №03-23/20/2023 та №03-23/21/2023, без обмеження максимальним розміром, з урахуванням фактично виплачених сум пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області провести ОСОБА_1 нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму недоплаченої пенсії за весь час затримки виплати з 30.01.2023 по день фактичної виплати пенсії.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева

23.04.26