УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/14802/21 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М. 
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й. 
з участю секретаря
судового засідання Драч Т.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/14802/21 за позовом Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Галактік», про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Янчук Максим Олександрович 
на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М.
в с т а н о в и в :
У листопаді 2021 року АТ «Банк інвестицій та заощаджень» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за договором про споживчий кредит № 102 від 24.11.2017 року, яка станом на 25.10.2021 року становить 530 269,06 грн та судовий збір в розмірі по 3 977,02 грн з кожного.
В обґрунтування позову зазначено, що 24.11.2017 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір про споживчий кредит № 102 від 24.11.2017 року, відповідно до якого загальна вартість кредиту становить 984 170,10 грн. За умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 693 203,00 грн на споживчі потреби з кінцевою датою повернення кредиту 23.11.2020 року. За користування кредитом позичальник зобов`язався сплачувати щомісячні платежі на погашення тіла кредиту, проценти в розмірі 26,5% річних, з кінцевим терміном повернення коштів до 23.11.2020 року. 24 листопада 2017 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 як поручителем укладено договір поруки № 102-п-1 від 24.11.2017 року, відповідно якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань, що випливають з договору про споживчий кредит № 102 від 24.11.2017 року, а також всіх майбутніх додаткових договорів та угод до нього, укладених між кредитором та боржником.
У зв`язку з невиконанням відповідачами умов договору, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.09.2020 року у справі № 295/17012/19 було стягнуто станом на 07.11.2019 солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором про споживчий кредит № 102 від 24.11.2017 року в сумі 750 608,60 грн.
Проте, рішення суду відповідачами не виконано, прострочена заборгованість за кредитним договором не погашена, та за період з 07.11.2019 року по 25.10.2021 року заборгованість за основним зобов`язанням становить 242 571,00 грн, за процентами – 287 698,06 грн, яку банк просить стягнути з відповідачів.
Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 січня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» заборгованість за договором про споживчий кредит № 102 від 24.11.2017 року, яка станом на 25.10.2021 року становить 530 269,06 грн та з кожного з них по 3 977,02 грн судового збору.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 02 липня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_4 через свого представника подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог АТ «Банк інвестицій та заощаджень».
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, безпідставним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вказує, що даним рішенням вирішено: «Стягнути солідарно з відповідачів на користь Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» заборгованість за договором про споживчий кредит № 102 від 24.11.2017 року , яка станом на 25.10.2021 року становить 530269,06 грн та з кожного з них по 3 977,02 грн судового збору». 
В той же час, рішенням суду в справі №295/17012/19 вирішено: «Стягнути солідарно з відповідачів на користь акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» заборгованість за договором про споживчий кредит № 102 від 24.11.2017 року в сумі 750 608,60 грн та з кожного з них по 5 629,56 грн судового збору». 
Звертає увагу, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.09.2020 року у справі № 295/17012/19 суду заборгованість з відповідачів, за тим самим кредитним договором вже стягнута у повному обсязі, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання. За таких обставин, в позовні вимоги є необґрунтованими. 
Зазначає, що вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки, у випадку наявності судового рішення про стягнення заборгованості, яке виконано не своєчасно, кредитор не має права вимагати стягнення заборгованості за тілом кредиту, нарахування процентів у заявленому розмірі за користування кредитом, оскільки строк виконання зобов`язання вже настав. Таким чином, є підстави тільки для стягнення грошових коштів у якості відповідальності за порушення грошового зобов`язання передбачених ст. 625 ЦК України. Вимоги позивача щодо нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку дії договору (який було змінено банком) є безпідставними. 
При цьому скаржник не погоджується з розрахунками, які були надані позивачем до суду, оскільки вони не відповідають дійсності, а оскільки відповідач не був присутній в судовому засіданні під час розгляду справи, його було позбавлено права довести цю обставину. Так, розмір заборгованості неправомірно завищено і не відповідає завданим збиткам позивачу. Звертає увагу, що позивачем надано свої розрахунки щодо розміру суми заборгованості, але вважає, що ці розрахунки не можуть бути належним та допустимим доказом, оскільки зроблені самим позивачем, який зацікавлений в результаті даної судової справи. 
Вказує, оскільки предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів за кредитним договором, тому для всебічного та повного розгляду справи необхідно встановити наявність та розмір заборгованості, для чого насамперед і необхідно проведення судової економічної експертизи по зазначеній справі. У зв`язку з тим, що справу розглянуто у відсутності відповідача, останнього було позбавлено права на доказування, яке передбачене Цивільним процесуальним кодексом, що напряму порушує мої права і обов`язки. Для правильного розрахунку кредитної заборгованості потрібно провести судову економічну експертизу фінансово-кредитних операцій (незалежним судовим експертом, який попереджений про кримінальну відповідальність), оскільки розрахунки банку є доказами однобокими. 
Додає, що враховуючи дату подачі позову до суду (з пропущенням строку позовної давності), відповідач мав право заявити клопотання про застосування строків позовної давності, наслідком якого могло бути судове рішення про відмову в позові у зв`язку з пропущенням строків позовної давності. Вважає, що строк подання позовної заяви до суду сплинув і суд повинен був відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі сплином строку позовної давності, оскільки позивач пропустив термін подання позовної заяви до суду. 
Враховуючи все вищевикладене, вважає, що позовна заява не підлягала до задоволення. Надані позивачем розрахунки щодо суми заборгованості по тілу кредиту та процентах не конкретизовані в зв`язку з чим не можливо перевірити доводи про порушення при здійсненні погашення кредиту в іноземній валюті. Вважає, що позивачем не надано суду належних, достатніх та достовірних доказів, які підтверджують його вимоги, а відповідно в задоволенні позову слід відмовити. 
Представник АТ «Банк інвестицій та заощаджень» надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Вказує, що не відповідає дійсності та є надуманими твердження апелянта про те, що відбулося подвійне стягнення заборгованості за Договором про споживчий кредит № 102 від 24.11.2017 та заборгованість була двічі стягнута при розгляді справ № 295/17012/19 та № 295/14802/21. Подвійне стягнення заборгованості не доведено апелянтом. Вважаємо за необхідне окремо зазначити про те, що подвійне стягнення заборгованості взагалі неможливе, оскільки Банк, в силу багаточисельних вимог постанов НБУ України суворо обліковує заборгованість, що унеможливлює подвійне стягнення боргу, оскільки в такому випадку Банк не зможе обґрунтувати підстави надходження «зайвих» (додаткових) коштів. Отже, посилання скаржника на подвійне стягнення заборгованості не знаходить свого підтвердження, спростовується змістом судових рішень у справах № 295/17012/19 та № 295/14802/21, наявними у справі виписками по особовому рахунку, а отже не заслуговує на увагу. 
Зазначає, що п.3.1 розділу 3 Договору про споживчий кредит № 102 від 24.11.2017 передбачено, що Банк щомісяця за період з першого числа по останнє число (включно) місяця нараховує проценти за Кредитом, виходячи із встановленої п. 1.2.1. цього Договору процентної ставки та фактичної суми наданого кредиту за фактичний строк користування наданим кредитом (метод «факт/факт»). Отже сторони домовилися, що проценти нараховуються за фактичний строк користування наданим кредитом. 
Вказує, що посилання представника відповідача на Постанови Верховного Суду у справах № 14-10цс18, 175/4753/15-ц, 612/473/15-ц, № 639/315/16-ц, 202/33292/13-ц, № 644/7988/15-ц, № 619/908/14-ц, № 635/5758/14-ц, № 643/1633/16-ц є необґрунтованим, оскільки правовідносини у справах не є подібними. 
Звертає увагу, що наявний в матеріалах справи № 295/14802/21 детальний розрахунок заборгованості за Договором про споживчий кредит №102 від 24.11.2017 року містить формули розрахунків складової загальної заборгованості та посилання на умови Кредитного договору, що дозволяє пересвідчитися в його правильності, а також підтверджується виписками по особовому рахунку апелянта. Для розрахунку кредитної заборгованості не потрібно мати спеціальні знання та статус експерта. Звертає увагу, що відповідач жодного разу не звертався до Банку із запитами щодо стану та розміру заборгованості. З огляду на вищезазначене, твердження апелянта про неправильність розрахунку заборгованості та необхідність проведення судової економічної експертизи є надуманими, необґрунтованими та не підтвердженими жодним належним та допустимим доказом. 
Вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами розмір стягнутої заборгованості, а саме: виписками по особовому рахунку відповідача, розрахунком заборгованості за Договором про споживчий кредит №102 від 24.11.2017 року.
Зазначає, що ОСОБА_4 з моменту укладення кредитного договору взагалі не цікавився станом виконання зобов`язань за кредитним договором. Апелянтом не надано іншого розрахунку заборгованості. 
Вважає необґрунтованим та недоведеним посилання апелянта на сплив строку позовної давності. Про необґрунтованість такого посилання також свідчить те, що скаржник навіть не зазначив, коли саме сплинув такий строк і коли саме, в такому випадку, позивач мав би звернутися до суду. Прострочена заборгованість за Договором про споживчий кредит № 102 від 24.11.2017 в розмірі 530 269,06 грн станом на 25.10.2021 включає в себе: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 242 571,00 грн та заборгованість за процентами за період з 07.11.2019 по 25.10.2021 (включно) в розмірі 287 698,06 грн. Розрахунок заборгованості зроблено з урахуванням заборгованості, яка стягнута рішенням суду від 11.09.2020 у справі № 295/17012/19 станом на 07.11.2019 та сплаченими відповідачем грошових кошів на погашення суми заборгованості.
Окрім того звертає увагу, що згідно п. 12. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, тому позивачем не пропущено строк позовної давності. 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Янчук М.О. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення місцевого суду залишити без змін.
Відповідач ОСОБА_2 та третя особа – ТОВ «Галактік» в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачами належним чином не виконуються взяті на себе зобов`язання за договорами кредиту та поруки, що призводить до порушення майнових прав та інтересів банку, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Проте з таким висновком суду колегія апеляційного суду не може погодитися в повній мірі, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодекс, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
За змістом частини першої, другої ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Судом встановлено і підтверджуються матеріалами справи, що 24.11.2017 року між позивачем та ОСОБА_3 , з урахуванням додаткових угод від 02.04.2018 та від 19.09.2019, був укладений договір про споживчий кредит № 102, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 693 203,00 грн на термін до 23.11.2020 року зі сплатою 26,5% річних за користування кредитом. Позичальник зобов`язався щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом не пізніше 10 календарного дня місяця, наступного за місяцем, в якому такі проценти були нараховані. Згідно таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (додаток №1), загальна вартість кредиту (за тілом кредиту та відсотками) за період з 24.11.2017 по 23.11.2020 складає 984 170,10 грн. (а.с.14-17, 21, 22 т.1).
В забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним договором про споживчий кредит 24.11.2017 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки № 102-п-1 від 24.11.2017 року, відповідно якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за договором про споживчий кредит № 102 від 24.11.2017 року, а також всіх майбутніх додаткових договорів та угод до нього, укладених між кредитором та боржником. Поручитель повинен виконати зобов`язання в тому ж порядку, який встановлено для боржника за кредитним договором (а.с.23 т.1).
Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним договором про споживчий кредит 04.04.2018 року між позивачем та ТОВ «Галактік» укладено договір застави транспортних засобів (а.с.24-25 т.1).
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.09.2020 року у справі, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» заборгованість за договором про споживчий кредит №102 від 24.11.2017 року в сумі 750 608,60 грн, що включає в себе прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в сумі 297 227,00 грн; заборгованість за процентами за період з 01.10.2019 року по 06.11.2019 року (включно) в сумі 15 225,91 грн; прострочену заборгованість за процентами – 292 331,62 грн та заборгованість із несплаченої пені в сумі 145 824,07 грн. Доказів виконання даного рішення суду матеріал справи не містять.
Згідно розрахунку заборгованості за Договором про споживчий кредит №102 від 24.11.2017 року, з урахуванням ухвалених до стягнення сум рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.09.2020 року, заборгованість відповідачів перед Банком за період з 07.11.2019 року по 25.10.2021 року становить за основним зобов`язанням 242 571,00 грн; заборгованість за процентами – 287 698,06 грн, всього 530 269,06 грн (а.с.26-27 т.1).
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Під час розгляду справи було встановлено, що позивач свої обов`язки за кредитним договором виконав належним чином, надавши ОСОБА_5 кредитні кошти в обсязі та на умовах, передбачених укладеним ним із АТ «Банк інвестицій та заощаджень» договором про надання споживчого кредиту, проте відповідачами належним чином не виконуються взяті на себе зобов`язання за договорами кредиту та поруки, що призводить до порушення майнових прав та інтересів банку, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідачів за вказаними договорами.
При цьому колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відсутність подвійного стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.09.2020 року у справі №295/17012/19 судом була стягнута прострочена заборгованість за тілом кредиту, відсотками та пенею станом на 07.11.2019, а також заборгованість за процентами за період з 01.10.2019 року по 06.11.2019 року (включно), тобто Банком вимоги про дострокове погашення всієї суми кредиту, з урахуванням строку виконання основаного зобов`язання, який був встановлений до 23.11.2020, не були пред`явленні під час розгляду справи №295/17012/19. 
У цій же справі банком пред`явлені вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту у період з 07.11.2019 по 23.11.2020 року. 
Таким чином суд апеляційної інстанції погоджується з наданим Банком розрахунком в частині стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за неповернутим тілом кредиту станом на 23.11.2020 року в розмірі 242 571,00 грн, виходячи з наступного розрахунку: 693 203,00 грн (загальна сума заборгованості за тілом кредиту) - 153 405,00 грн (сума сплаченого ОСОБА_3 тіла кредиту) - 297 227,00 грн (сума тіла кредиту, яка стягнута за рішенням суду у справі №295/17012/19). 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині відсутності належного, на думку відповідача, розрахунку заборгованості за кредитним договором, оскільки наданий позивачем розрахунок, разом із випискою по кредитному договору, є належним та допустимим доказом у справі, який підтверджує заборгованість за кредитним договором.
Натомість відповідачем наданий розрахунок заборгованості не спростовано, будь-яких доказів щодо погашення ним боргу за кредитним договором суду не надано. Сама лише незгода відповідача з наведеним розрахунком заборгованості не може свідчити про неналежність такого доказу. Окрім того, стороною відповідача за правилом частини 2 статті 78 ЦПК України на спростування вказаного розрахунку під час розгляду справи не було надано контррозрахунку.
Однак колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення заборгованості за відсотками підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.
Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором (пункт 1.1. договору про надання фінансового кредиту).
Стягуючи відсотки в сумі 287 698,06 грн за договором про споживчий кредит № 102 від 24 листопада 2017 року, суд першої інстанції погодився із заявленим у позовній заяві розміром заборгованості, який надано позивачем, що є помилковим з огляду на наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 висловила таку правову позицію: «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання».
На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню на користь позивача, колегія суддів враховує, що нарахування процентів може здійснюватися в межах строку кредитування.
Як встановлено з матеріалів справи, що сторони за умовами договору про споживчий кредит №102 від 24 листопада 2017 року погодили строк кредитування до 23 листопада 2020 року (п.1.1.5 Договору) за договором про споживчий кредит № 102 від 24 листопада 2017 року був погоджений сторонами та становив 26 днів, тобто до 04 лютого 2020 року.
Пунктом 4.2 договору передбачено, що позичальник щомісячно сплачує проценти за користування Кредитом не пізніше 10 календарного дня місяця, наступного за місяцем, в якому такі проценти були нараховані. Останнє погашення процентів здійснюється не пізніше Дати повернення кредиту, що вказана в п.1.1.5 даного Договору. 
За п.6.3 Договору Банк має право пролонгувати строк кредиту за письмовою заявою Позичальника у виключних випадках та при наявності вільних кредитних ресурсів, при чіткому обґрунтуванні причин та заходів по погашення Кредиту. 
Доказів того, що сторони ініціювали продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять. 
Отже, розмір процентів відповідно до умов договору, який підлягає стягненню з відповідача, становить 154 716,98 грн за період з 07.11.2019 по 23.11.2020, виходячи з розрахунку: 614 380,40 грн (загальна сума заборгованості за відсотками) – 19 124,81 грн (сума сплачених ОСОБА_3 відсотків) - 307 557,53 грн (загальна сума відсотків, яка стягнута за рішенням суду у справі №295/17012/19) – 132 291,08 грн (сума відсотків, яка нарахована банком позамежами строку кредитування згідно наданого Банком розрахунку з 23.11.2020 по 25.10.2021) 
Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком з 23.11.2020 по 25.10.2021 суперечить вимогам Цивільного кодексу України.
Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що сторони погодили дату повернення кредиту до 23.11.2020 (строк кредитування).
Таким чином позивач АТ «Банк інвестицій та заощаджень» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив вказані докази по справі та не надав їм належної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача процентів, які були нараховані поза межами, погодженого сторонами договору позики, строку кредитування.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що з відповідачів на користь позивача станом на 23.11.2020 року підлягає стягненню в солідарному порядку заборгованість за договором про споживчий кредит №102 від 24.11.2017 в розмірі 397 287,98 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 242 571,00 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 154 716,98 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
Верховний Суд у постанові від 13 березня 2023 року у справі № 207/1892/18 констатував, що згідно з ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Разом з тим дії, що свідчать про переривання позовної давності повинні бути вчинені до спливу позовної давності. До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19.
Суд враховує, що пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набрав чинності з 02 квітня 2020 року, визначено, що під час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який скасовано на всій території України з 01 липня 2023 року.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який триває і на час вирішення цього спору.
Закон України №2120-ІХ від 15 березня 2022 року, який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ ЦК України «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 19, відповідно до якого у період дії воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк його дії.
Зазначену обставину підтвердив Верховний суд у справі № 212/10834/21 від 06.12.2023 року. Відповідно до позиції касаційного суду, у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону №540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Під час розгляду справи встановлено, що договір споживчого кредиту укладено 24 листопада 2017 року, кінцева дата повернення кредиту - 23 листопада 2020 року. Позивач звернувся з цим позовом 09.11.2021 року, отже строк позовної давності не пропустив, оскільки у період з 02.04.2020 року по 30.06.2023 року (до моменту скасування карантину на території України), строк позовної давності законодавцем продовжено на час дії карантину, а з 24.02.2022 року цей строк продовжено на строк дії воєнного стану, який наразі триває.
Отже позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до відповідачів в межах строку позовної давності.
Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищевказаних підстав (п.3, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України). 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь АТ «Банк інвестицій та заощаджень» пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (74%) судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі по 2 942,98 грн з кожного, а з АТ «Банк інвестицій та заощаджень» на користь ОСОБА_1 – 2 481,66 грн (26%) судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд 
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Янчук Максим Олександрович  задовольнити частково. 
Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» заборгованість за договором про споживчий кредит №102 від 24.11.2017 станом на 23.11.2020 року в розмірі 397 287,98 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 242 571,00 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 154 716,98 грн. 
У задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі по 2942,98 грн з кожного.
Стягнути з Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2481,66 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 18 березня 2026 року.

Головуючий Судді