Номер провадження: 22-ц/813/601/26 
Справа № 523/19473/21
Головуючий у першій інстанції Далеко К.О.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Комлевої О.С., Сегеди С.М.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 21 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
До Пересипського районного суду м. Одеси звернувся з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, та із урахуванням зменшення позовних вимог, заявою від 25.07.2023 року, просив суд:
- стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21.02.2020 року в розмірі 158920 грн., еквівалент 6 112 дол. США, з оплатою по курсу НБУ на день платежу, яка складається з відсотків 109760 грн., пені 34 000 грн., штрафу 17150 грн., за мінусом сплачених 19.01.2021р. - 1990 грн. = 158 920 грн.
25 липня 2023 року, після проведеного судового засідання, на якому позивач визнав повернення йому 700 доларів США, які на його думку є процентами, зокрема відповідачка повертала грошові кошти з березня 2020 року по листопад 2020 року, по 70 доларів США, потім ще повернула у січні 2021 року – 200 доларів США, позивач подав до суду заяву про уточнення вимог, та зменшив позовні вимоги на 200 доларів США, просив стягнути 151 520 грн., еквівалент 4145 дол. США, з оплатою по курсу НБУ на день платежу.
Позовні вимоги вмотивовано тим, що 21 лютого 2020 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким вона отримала від ОСОБА_1 позику в сумі 17 150 грн., еквівалент 700 доларів США строком на 12 місяців. Боржник ОСОБА_2 позику не повернула, тому з неї підлягає стягненню сума заборгованості.
Поручителями ОСОБА_2 , за зазначеним договором позики, є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Станом на 29 вересня 2021 року позика та відсотки за користування коштами відповідачем ОСОБА_2 не сплачені. Заходи досудового врегулювання були у вигляді пропозиції повернути заборгованості, але боржники тільки обіцяють, і нічого не роблять, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 21 липня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким стягнути на користь ОСОБА_1 екв. 5070дол. США з оплатою по курсу НБУ на день платежу, за договором займу від 21.02.2020, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що «дати та розміри платежів не викликають разногласий з відповідачами, за виключенням платежу на 200 дол., якого не було, (час на записи 14.50), але я погодився зменшити суму позову на 200дол. Чому суд першої інстанції вважає мою поведінку суперечливою, мне не зрозуміло. Можливо тому, що не був надано графік платежів? Но, я не почув такої вимоги. Надаю зараз. До речи, уважно розглянувши графік я побачив що платежів було менше та збільшив розрахунок».

Сповіщення сторін та заяви у справі.
Про судове засідання, призначене на 25 березня 2026 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Суддя Комлева О.С. перебувала у відпустці з 06 по 10 квітня 2026 року та з 13 по 17 квітня 2026 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.
Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2026 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 21 лютого 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким відповідач отримала від позивача позику в сумі 700 доларів США (еквівалент 17 150,00 грн). Це знайшло своє підтвердження як у матеріалах справи, так і поясненнями позивача та відповідача, які вони надали у судовому засіданні, і в цій частині їх пояснення співпадають та узгоджують із матеріалами справи. Грошові кошти відповідачка отримала строком на 12 місяців.
На підтвердження отримання зазначених коштів, позичальник ОСОБА_2 21.02.2020 також написала розписку, в якій йдеться про отримання нею від позикодавця коштів у вказаній сумі – 17 150 грн. (еквівалент 700 доларів США).
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не заперечувала, що підписувала договір та розписку, та отримала 700 доларів США на руки, з яких тут же 100 доларів США їй розміняла на 1200 грн. Лише зазначала, що вона не прочитала умови договору.
Відповідно п.4.1. Договору плата за користування позикою складає 120% річних. Тобто позичальник сплачує щомісячно, до 21 числа кожного місяця, суму процентів у розмірі 1715 грн., що еквівалентно 70 доларам США.
Відповідно п. 4.2. договору у разі, якщо позичальник не здійснив плановий щомісячний платіж за користування позикою повністю до дати, зазначеної в пункті 4.1. договору, процентна оплата становитиме 2% відсотка річних від суми позики в день 732,0 (сімсот тридцять дві) грн, тобто 343 грн.
Пунктом 4.3. передбачено, що позикодавець також утримує з позичальника пеню у розмірі 1% від суми позики у розмірі 170 грн., що еквівалентно 7 доларам США, за кожні сутки прострочки платежу.
Згідно з п. 8.2.Договору, після 21.02.2022 року, якщо залишиться заборгованість, незалежно від джерела її виникнення, процентам, штрафним санкціям чи тілу позики, во всій сумі заборгованості буде діяти ставка в розмірі 2% в день (732% річних), що еквівалентно 14 дол. США в день, до повного її погашення.
Відповідно до п. 8.4 у разі прострочки платежів більш ніж на 10 днів, після 21 числа кожного місяця, стягується штраф у розмірі суми позики.
Згідно з п.8.6 позика в національній валюті фіксується на день його видачі в дол.США за курсом 24,50 грн. за 1 дол.США. Якщо на момент повернення внеску курс долара США зміниться, то повернення здійснюється в гривні в перерахунку на курс НБУ по продажу долара на день платежу, але не менше ніж по курсу 24,50 грн. за долар США.
Цього ж дня, 21 лютого 2020 року позивачем ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено договори поруки в забезпечення виконання зазначеного договору позики.
Відповідно договору поруки від 21.02.2020 ОСОБА_3 зобов`язується перед позикодавцем відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань, що виникли з договору займу від 21.02.2020 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 17 150,00 грн. (еквівалент 700 доларів США).
Відповідно договору поруки від 21.02.2020 ОСОБА_4 зобов`язується перед позикодавцем відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань, що виникли з договору займу від 21.02.2020 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 17 150,00 грн. (еквівалент 700 доларів США).
Також, відповідно договору поруки від 21.02.2020 ОСОБА_5 зобов`язується перед позикодавцем відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань, що виникли з договору займу від 21.02.2020 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 17 150,00 грн. (еквівалент 700 доларів США).
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).
Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Проаналізувавши заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги, суд першої інстанції правильно констатував, що позивач фактично у позові не просить стягнути з відповідачки суму позики – 700 доларів США, а лише ставить питання, станом на дату подачі позову 29.10.2021 року, про стягнення з відповідачки заборгованості у розмірі 158920 грн., еквівалент 6 112 дол. США, з оплатою по курсу НБУ на день платежу, яка складається з:
- відсотків 109760 грн, нарахованих за період з 08.11.2020 по 28.09.2021;
- пені 34 000 грн, нарахованої за період з 08.11.2020 по 22.07.2021;
- штрафу 17150 грн;
- за мінусом сплачених 19.01.2021 - 1990 грн.
Тобто, позивачем заявлені позовні вимоги лише про стягнення процентів, пені, штрафу.
Заявою від 25.07.2023 позивач просив зменшити позовні вимоги, відповідно до наданих ним у судовому засіданні пояснень, на 200 доларів США, просив стягнути 151 520 грн, еквівалент 4145 дол. США, з оплатою по курсу НБУ на день платежу, тобто фактично відмінусував від первісно заявленої до стягнення суми 200 доларів США.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що поведінка позивача по справі загалом під час розгляду справи, була досить суперечлива:
- у позові позивач зазначив, що відповідачка повернула йому лише 70 доларів США – платіж у розмірі 1990 грн. – 19.01.2021 року, при цьому доказів цьому так і не надав, хоча включив цю суму в розрахунок заборгованості;
- у судовому засіданні 25.07.2023, яке фіксувалося судом технічними засобами, після визнання його явки до судового засідання обов`язковою, позивач пояснив, що відповідачка сплачувала частково позику, однак на його думку це були проценти. Позивач визнав, що відповідачка повернула йому з березня 2020 року по січень 2021 року - 700 доларів США, зазначив що було 10 платежів. З березня 2020 року по листопад 2020 року кошти повертались щомісячно, в еквіваленті – 70 дол. США, потім була перерва, та у січні відповідачка також повернула – 200 дол. США. Загалом, відповідачка повернула 700 доларів США. Про часткове повернення суми у розмірах по 70 доларів було здійснено 10 платежів, позивач також зазначає у поданій на електронну пошту до суду заяві від 24.07.2023 року.
Після визнання позивачем сплати відповідачем процентів, у загальному розмірі 700 доларів США, суд першої інстанції роз`яснив позивачу, що він має право привести свої позовні вимоги у відповідність до наданих у судовому засіданні пояснень. Суд також роз`яснив позивачу, що слід подати до суду графік повернутих платежів, на що позивач погодився, та судом у судовому засіданні було оголошено перерву.
- 25 липня 2023 року, після проведеного судового засідання, позивач заявою зменшив позовні вимоги на 200 доларів США, просив стягнути 151 520 грн, еквівалент 4145 дол. США, з оплатою по курсу НБУ на день платежу. При цьому, так і не надав суду розрахунок заборгованості, графік повернення платежів, хоча у судовому засіданні визнав повернення йому процентів у розмірі 700 доларів США.
Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб`єкта права як добросовісної або недобросовісної.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 914/1954/20).
Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки (рішення від 17 січня 2013 року у справі «Карабет та інші проти України» (KARABET AND OTHERS v. UKRAINE), заяви № № 38906/07 і 52025/07, пункт 276).
Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19).
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні визнав повернення відповідачем йому процентів у розмірі 700 доларів США, згідно з п. 4.1 договору позики, що також зазначив у раніше поданій до суду заяві від 24.07.2023 року, в якій повідомив що відповідачка здійснила 10 платежів по 70 доларів США, і ці кошти є процентами.
Надані позивачем пояснення цілком узгоджуються із поясненнями відповідачки, яка зазначала те ж саме у судовому засіданні.
При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач так і не надав суду графіку повернення процентів, хоча у позові позивач ОСОБА_1 просить стягнути на його користь саме проценти, штраф та пеню.
Позивач у позові не ставить питання про повернення йому самої суми позики у розмірі 700 доларів США.
В свою чергу, відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Суд першої інстанції вмотивовано вказав, що у позові, ставлячи питання про стягнення процентів, позивач здійснює їх нарахування відповідно до п. 4.2 договору, за період з 08.11.2020 по 28.09.2021, хоча у судовому засіданні він визнав сплату відповідачем на його користь процентів, у відповідності до п. 4.1 Договору, зокрема у листопаді 2020 року – 70 доларів США, також визнав що він отримав 200 доларів США у січні 2021 року.
Наведені обставини фактично як спростовують наведений позивачем у позові розрахунок заборгованості, який фактично повинен здійснюватися у відповідності до встановлених договором умов та строків, так і позбавляють суд можливості здійснити самостійно розрахунок заборгованості за процентами.
У свою чергу, нарахування штрафу та пені також пов`язані із датами прострочення платежів, які неможливо встановити достовірно за матеріалами справи, враховуючи періодичну сплату відповідачем процентів, яку визнав позивач у судовому засіданні.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що заявлені до стягнення позивачем пеня та штраф нараховані за період з 08.11.2020 року по 22.07.2021 року.
У той же час, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
У період дії карантину COVID-19 неустойка (штраф/пеня) не нараховується до договорах позики та кредитних договорах. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 29.11.2023 по справі № 589/4601/21.
Наведені обставини є додатковими підставами відмови у задоволенні позову в частині стянення пені та штрафу.
Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в ході розгляду справи позивач ОСОБА_1 не довів обставини позовних вимог щодо наявності правових підстав для стягнення заявлених ним процентів, пені та штрафу.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Апеляційний суд зазначає, що в апеляційній скарзі скаржник (позивач) ставить питання про стягнення на свою користь екв. 5070дол. США з оплатою по курсу НБУ на день платежу. Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що роблячи графік платежів, потім, що платежів було менше та збільшив свій розрахунок.
Колегія суддів акцентує увагу, що відповідно до ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зменшив позовні вимоги до 4145 дол. США., а тому перегляду підлягають тільки дані позовні вимоги.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) вказано, що:
«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18))».
У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18) зазначено, що:
«частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. Таких обставин апеляційним судом встановлено не було».
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 є позивачем у справі і не був позбавлений права на долучення розрахунку та графіку до суду першої інстанції, на що йому наголошував суд першої інстанції під час судових засідань.
Крім того у апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що він не почув вимоги про надання графіку платежів, тому надає його зараз.
Таким чином, сам позивач у справі зазначає, що надання графіку платежів необхідно для фактичного усунення причин, які стали однією із підстав для відмови у задоволенні позову.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, власної інтерпретації судового рішення, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 21 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда