ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/2037/26 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаврилка С.Є., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рахівського відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

30 березня 2026 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернулася з позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Рахівського відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 90600, Закарпатська область, м. Рахів, вул. Шевченка,43, код ЄДРПОУ 34909374), яким просить суд: « 1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволити. 2. Визнати протиправною відмову Рахівського відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у знятті арешту з усього, в тому числі нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 . 3. Скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Рахівського відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 08.10.2010 у виконавчому провадженні №17571636 при примусовому виконанні виконавчого листа №1-58 виданого 06.07.209 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, на все майно в тому числі нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 . 4. Зобов`язати Рахівський відділ державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України вчинити дії щодо зняття арешту з усього рухомого та нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , накладеного постановою Рахівського відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 08.10.2010 у виконавчому провадженні №17571636. 5. Розгляд справи прошу проводити за правилами спрощеного позовного провадження». 
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 січня 2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.
Заявлені вимоги позивач аргументує тим, що позивач звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту з усього його рухомого та нерухомого майна накладеного постановою Рахівського відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 08 жовтня 2010 року у виконавчому провадженні №17571636, однак позивачу було відмовлено у скасуванні накладеного арешту в межах виконавчого провадження № 17571636. Позивач вважає відмову у скасуванні заходів забезпечення виконання (арешти рухомого і нерухомого майна) протиправною, у зв`язку із чим звернувся із даним позовом до суду.
До Закарпатського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до змісту якого відповідач проти заявлених позовних вимог заперечив. Так, зокрема, зазначив, що підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначено статтею 59 частиною 4 Закону України «Про виконавче провадження». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Державний виконавець не наділений повноваженнями встановлювати умови та обставини набуття права власності на майно боржником за завершеним виконавчим провадженням та у подальшому приймати рішення про зняття арешту з майна, окрім випадків, зазначених у статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з усього нерухомого майна та вилучення запису про арешт (обтяження) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру обтяжень нерухомого майна по виконавчому провадженні ВП №17571636. У зв`язку із цим, вимоги позивача вважає безпідставними та необґрунтованими.
Статтею 287 частиною 4 КАС України визначено, що адміністративна справа з приводу Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця встановлені статтею 287 КАС України.
Відповідно до статті 287 частини 1 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
За правилами статті 287 частини 4 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом двадцяти днів після відкриття провадження у справі.
Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне. 
Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_1 05 серпня 2008 року був засуджений Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області до позбавлення волі строком на 12 років, вироком було призначено таке додаткове покарання, як конфіскація майна. Відбувши половину терміну, отримав заміну невідбутої частини м`якшим покаранням у вигляді 2 років виправних робіт, згідно ухвали Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2014 року. 
Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 03 березня 2016 року у справі №305/318/16-к позивач був звільнений у зв`язку із відбуттям строку покарання (а.с. 11).
08 жовтня 2010 року головним державним виконавцем Рахівського ВДВС була винесена постанова про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження. Постанова винесена в рамках виконавчого провадження №17571636 з примусового виконання виконавчого листа №1-58, виданого 06 липня 2009 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про конфіскацію усього особистого майна боржника ОСОБА_1 в користь стягувача, яким є держава. Цією постановою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с. 14).
Позивач в особі свого представника, звернувся до Рахівського відділу Державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (відповідач) із заявою від 12 березня 2026 року про зняття арешту згідно із постановою №17571636.
У відповідь на це звернення відповідач листом від 17 березня 2026 року № 19.6- 37/7783 повідомив, що при розгляді заяви здійснено пошук в автоматизованій системі виконавчого провадження (спецрозділ - Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень), згідно якого встановлено, що на виконанні перебувало виконавче провадження № 17571636 щодо ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 . Згідно даних АСВП виконавче провадження № 17571636 здійснювалося з виконання виконавчого листа виданого 06 липня 2009 року по справі № 1-58 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про «конфіскацію у ОСОБА_1 всього особисто належного йому майна». Виконавче провадження відкрито 10 лютого 2010 року. 08 жовтня 2010 року державним виконавцем (Петращук І.В.) винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 29 жовтня 2010 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 частини 1 пункту 2 Закону України «Про виконавче провадження» (у діючій на той момент редакції Закону). Підставою завершення виконавчого провадження зазначено — «у боржника відсутнє майно що належало б йому на праві власності, згідно акту державного виконавця від 05.10.2010». Завершення виконавчого провадження з наведених вище підстав не передбачає зняття арешту з майна боржника, накладеного при здійсненні виконавчого провадження даної категорії. Порядок зняття арешту з майна визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження». Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначено статтею 59 частиною 4 Закону України «Про виконавче провадження». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (стаття 59 частина 9 Закону). Державний виконавець не наділений повноваженнями встановлювати умови обставини набуття права власності на майно боржником за завершеним виконавчим провадженням та у подальшому приймати рішення про зняття арешту з майна, окрім випадків, зазначених у статті 59 Закону. Отже, у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з усього нерухомого майна та вилучення запису про арешт (обтяження) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру обтяжень нерухомого майна по виконавчому провадженні ВП №17571636. Відповідно до розділу 9 підпункту 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби (втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції №2302/5 (2302323-17) від 19.07.2017) - строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Надати належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 17571636 немає можливості, у зв`язку з його знищенням, на підставі зазначеного вище Порядку (а.с. 13). 
Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся з даним позовом за захистом свого порушеного права.
Приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.
Порядок виконання рішень суду на користь держави, в тому числі щодо конфіскації майна (на дату виникнення спірних правовідносин подання до примусового виконання виконавчого листа) регулювався, зокрема, Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 (далі по тексту - Закон України № 606-XIV). 
Згідно із статтею 19 частинами 1-4 Закону України № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках. У заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника. У заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження. Під час пред`явлення виконавчого документа або його дубліката до виконання разом з ним подаються: 1) у разі виконання рішення про конфіскацію майна засудженого за вироком суду - копія опису майна і копія вироку. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опис майна не проводився; 2) у разі виконання рішення про конфіскацію майна за постановою суду - копія протоколу вилучення майна, що підлягає конфіскації, або довідка про відсутність такого майна. 
Державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (стаття 25 частини 1,2 Закону України № 606-XIV).
Статтею 52 частиною 1 Закону України № 606-XIV встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.
За змістом частин 1, 2 статті 57 Закону України № 606-XIV арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні у боржника та передачі на зберігання іншим особам. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. 
Арешт застосовується, зокрема, для виконання рішення про конфіскацію майна боржника. 
Відповідно до статті 50 частин 1-3 Закону України №606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.
Згідно із статтею 47 частиною 1 пунктом 2 Закону України №606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. 
Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання (стаття 48 частина 2 Закону України №606-XIV). 
Аналізуючи наведені норми чинного законодавства, судом резюмується, що у разі повернення виконавчого документа, стягувачем за яким є держава, у тому числі на підставі статті 47 частини 1 пункту 2 Закону України №606-XIV, він повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання. При цьому, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. 
Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 набрав чинності 05 жовтня 2016 року (далі по тексту - Закон України № 1404-VIII), відповідно до статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативноправовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до норм статті 2 частини 1 Закону України № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців. 
Згідно із статтею 3 частиною 1 пунктом 1 Закону України № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. 
Статтею 12 Закону України № 1404-VIII визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. 
Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. 
Виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. 
Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. 
Згідно із статтею 13 частинами 1, 2 Закону України № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. 
Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. 
Відповідно до статті 37 частини 1 пункту 2 Закону України № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. 
Згідно з вимогами статті 59 частин 4, 5 Закону України № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. 
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. 
Відповідно до статті 40 Закону України № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. 
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. 
При цьому, як зазначено вище, у разі повернення виконавчого документа, стягувачем за яким є держава, у тому числі на підставі статті 47 частини 1 пункту 2 Закону України №606-XIV, він повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання. При цьому, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. 
Судом встановлено , що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, та Єдиного реєстру боржників немає незавершених виконавчих проваджень, у яких позивач, ОСОБА_1 виступає боржником і в межах яких накладено арешт на його майно (а.с. 16). 
Крім того, у розумінні приписів статті 59 частини 1 Кримінального кодексу України (далі КК України) конфіскація майна - різновид додаткового кримінального покарання і полягає в примусовому безплатному вилученні майна, яке є власністю засудженого, у власність держави. Цей вид покарання застосовується тільки тоді, коли він передбачений санкцією статті закону, за якою підсудний визнаний винним. Для забезпечення конфіскації майна і цивільного позову у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством, накладається арешт на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, на яких законом покладено матеріальні відповідальність за його дії, а також вилучається майно, на яке накладено арешт.
Статтею 48 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України) визначено порядок виконання покарання у виді конфіскації майна та встановлено, що суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». 
Водночас, статтею 49 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, в тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб`єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління. Не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна визначається законом України. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом. 
Таким чином, виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби, зокрема, з певними особливостями. Так, державний виконавець отримує від суду, який постановив вирок наступні документи: 1) якщо опис майна проводився - виконавчий лист, копію вироку та копію опису майна; 2) якщо опис майна не проводився - виконавчий лист, копію вироку та довідку про те, що опис майна не проводився. На підставі отриманих від суду документів державний виконавець приймає рішення про відкриття виконавчого провадження в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
У першому випадку, якщо опис майна вже проводився, державний виконавець перевіряє наявність зазначеного в описі майна і вживає заходи щодо виявлення іншого майна засудженого, яке підлягає конфіскації. У випадку виявлення такого майна, державний виконавець включає його до опису. 
У другому випадку, якщо опис майна не проводився, державний виконавець здійснює виконавчі дії, спрямовані на виявлення майна засудженого, що підлягає конфіскації і після його виявлення здійснює опис майна, про що складає відповідну постанову. 
Особливість цього спору полягає у тому, що виконавче провадження здійснювалося з метою забезпечення виконання судового рішення, що передбачало конфіскацію майна, яке є власністю засудженого, як додаткового покарання, визначеного статтею 59 КК України. 
При цьому, оскільки конфіскація майна є додатковим видом покарання, то вона направлена саме на майно, яке було набуте винною особою до винесення відповідного вироку суду. Засуджений не може нести додаткове покарання у виді конфіскації майна протягом невизначеного часу. 
Отже, конфіскація може бути застосована лише щодо майна, яке наявне у власності засудженого, саме на момент ухвалення вироку. 
Жодних вказівок на те, що конфіскація може бути застосована щодо майна, яке особа набуде у власність в майбутньому, законодавство не містить. 
Під час здійснення виконавчого провадження №17571636 державним виконавцем встановлено відсутність у власності ОСОБА_1 на момент набрання вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.08.2008 у справі №1-58 законної сили будь якого майна, щодо якого відповідно до законодавства можна застосувати конфіскацію.
Як наслідок, державним виконавцем 29 жовтня 2010 року було прийнято постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі статті 47 частини 1 пункту 2 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону на цей момент) через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення. 
Таким чином, з огляду на зазначені вище обставини, вирок Дрогобицького місьрайонного суду Львівської області від 05 серпня 2008 року у справі №1-58 в частині конфіскації всього майна, що належить ОСОБА_1 , виходячи з правової суті самого поняття конфіскації вже не може і не зможе бути виконаним, адже на момент його постановлення майно, на яке можна було б звернути конфіскацію, у засудженого було відсутнє, а розповсюдження конфіскації на майно, яке можливо буде набуте особою протягом всього її життя, суперечить вищенаведеним приписам статті 59 частини 1 Кримінального кодексу України, яка чітко передбачає можливість примусового безоплатного вилучення у власність держави майна засудженого, яке на момент застосування покарання, вже є його власністю. 
Таким чином, на цей час відпала необхідність обтяження майна боржника в рамках виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №1-58, виданого 06 липня 2009 року. 
Жодних підстав для продовження дії арешту майна позивача немає, що є достатньою підставою для зняття арешту, який накладений постановою ВП № 17571636 від 08 жовтня 2010 року, винесеною Рахівським відділом ДВС Закарпатської області. 
Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування арешту майна позивача накладеного на підставі постанови державного виконавця Рахівського відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 08 жовтня 2010 року у виконавчому провадженні №17571636 при примусовому виконанні виконавчого листа №1-58 виданого 06 липня 2009 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оскільки відповідачем не вчинено дій по зняттю арешту з майна боржника, в той час як існування арешту на майно позивача порушує його конституційне право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю (стаття 41 Конституції України) та є порушенням статті 1 Першого протоколу (право власності) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності, суд дійшов висновку, що з метою повного захисту прав та інтересів позивача необхідно зобов`язати відповідача зняти арешт з майна позивача, який було накладено у межах виконавчого провадження за № 17571636. 
Відповідно до статті 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно вимог статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, дослідивши вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що даний адміністративний позов необхідно задовольнити.
Керуючись статтями 242-246, 287 КАС України, суд, –

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Рахівського відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 90600, Закарпатська область, м. Рахів, вул. Шевченка,43, код ЄДРПОУ 34909374) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії – задовольнити.
Визнати протиправною відмову Рахівського відділу державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у знятті арешту з усього в тому числі нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 .
Скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Рахівського відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 08 жовтня 2010 року у виконавчому провадженні №17571636 при примусовому виконанні виконавчого листа №1-58 виданого 06 липня 2009 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, на все майно в тому числі нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 . 
Зобов`язати Рахівський відділ державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України вчинити дії щодо зняття арешту з усього рухомого та нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , накладеного постановою Рахівського відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 08 жовтня 2010 року у виконавчому провадженні №17571636. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження – з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 

Суддя	С.Є. Гаврилко