ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 р. 	Справа № 520/1734/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Семененко М.О. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Григоров Д.В., повний текст складено 05.02.26 по справі № 520/1734/26
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача, ОСОБА_1 - адвокат Острицький А.О. звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: 
визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 яка полягає у не підготовці та ненадані до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі – ГУ ПФУ в Харківській області) оновленої довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_2 станом на 01.01.2026 у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон України № 2262-ХІІ), статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон України № 2011-XII) та з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова № 704), щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2026 рік», на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704, з урахуванням окремого доручення Міністра оборони України від 06.01.2026 № 38/уд, із зазначенням відомостей про надбавку за вислугу років та з обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії) обчислених із перерахованих розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, а саме: надбавки за особливості проходження служби (65% від посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років), надбавки за службу в умовах режимних обмежень (15% від посадового окладу), премії (390% від посадового окладу) та із зазначенням відомостей про доплату за науковий ступінь (15% від посадового окладу) та доплату за вчене звання (25% від посадового окладу) відповідно до ч.2 ст. 59 Закону України «Про вищу освіту» для здійснення обчислення та перерахунку з 01.02.2026 основного розміру пенсії ОСОБА_1 ;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 підготувати та надати до ГУ ПФУ в Харківській області нову довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_2 станом на 01.01.2026 у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України № 2262-ХІІ, статті 9 Закону України № 2011- XII та з врахуванням положень Постанови № 704, щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2026 рік», на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 від 30.08.2017, з урахуванням окремого доручення Міністра оборони України від 06.01.2026 № 38/уд, із зазначенням відомостей про надбавку за вислугу років та з обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії) обчислених із перерахованих розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, а саме: надбавки за особливості проходження служби (65% від посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років), надбавки за службу в умовах режимних обмежень (15% від посадового окладу), премії (390% від посадового окладу) та із зазначенням відомостей про доплату за науковий ступінь (15% від посадового окладу) та доплату за вчене звання (25% від посадового окладу) відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону України «Про вищу освіту» для здійснення обчислення та перерахунку з 01.02.2026 основного розміру пенсії ОСОБА_1 .
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу .
Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що відповідь на звернення як і саме звернення може бути у будь-якій формі (як в усній, так і в письмовій, електронній формах). В позовній заяві було зазначено, що заяву в письмовому вигляді направлено відповідачу поштою, яку він отримав, відповідь від відповідача щодо поданої позивачем заяви було отримано в телефонному режимі. Телефонні звернення, та відповіді на звернення, що надаються в усній формі, в тому числі і в телефонному режимі фіксуються у журналі обліку звернень суб`єкта владних повноважень, до якого скероване звернення та який надає відповідь на зазначене звернення. Позивач не має обов`язку фіксувати зазначені звернення та відповіді на звернення надані суб`єктом владних повноважень в телефонному режимі. З огляду на зазначене докази надання відповіді на звернення позивача у телефонному режимі має саме відповідач, а не позивач. Вказує, що ані КАС України, ані інші нормативно-правові акти з приводу грошового забезпечення військовослужбовців не містять норм щодо обов`язковості досудового врегулювання спорів, які виникають у зв`язку з порушенням виплати у належному розмірі такого грошового забезпечення. Зазначає, що норми Закону України № 2262-ХІІ і Порядку № 45 не покладають на особу щодо якої можливе підвищення грошового забезпечення у зв`язку зі зміною розміру хоча б одного звидів грошового забезпечення, обов`язку додатково звертатися до відповідача за отриманням такої довідки. За таким, висновок суду першої інстанції про те, що представник позивача має отримати відповідь на свою заяву, а відмова у її задоволенні буде свідчити про закінчення процедури досудового врегулювання спору є помилковим, оскільки в даному спірному випадку законом взагалі не визначено обов`язковість досудового врегулювання спору. Також зазначає, що суд першої інстанції вдався до оцінки, викладених позивачем обставин справи та доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. Посилається на те, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надати оцінку достатності або недостатності всіх викладених позивачем обставин, наявності або відсутності доказів. Ці всі питання можуть вирішуватись на інших стадіях адміністративного процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для повернення позовної заяви позивачу. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження в справі на підставі наданих позивачем позовної заяви доказів.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 294 КАС України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення до суду з позовною заявою не сплив визначений законом строк для досудового врегулювання спору, з огляду на що позовна заява подана передчасно.
Проте, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спірного питання, виходячи з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Статтями 160, 161 КАС України встановлені вимоги до оформлення, змісту і форми позовної заяви.
Відповідно до ст. 160 КАС України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не надав доказів звернення до відповідача для досудового врегулювання спору у випадках, в яких законом визначено обов`язковість досудового врегулювання, або на момент звернення позивача із позовом не сплив визначений законом строк для досудового врегулювання спору
Відповідно до пункту 6 частини 5 статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору – у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Разом з тим, слід звернути увагу, що за приписами ч. 1 ст. 17 КАС України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.
Колегія суддів зазначає, що досудове врегулювання спору полягає у вчиненні сукупності дій, за допомогою якого юридичний конфлікт вирішується без звернення до суду шляхом досягнення угоди між сторонами або відмови однієї або обох сторін від взаємних претензій. Застосування або незастосування інституту досудового врегулювання спорів є виключним правом особи, за винятком встановлених у законі випадків. Отже, суд вправі очікувати від позивача попереднього проведення заходів досудового врегулювання спору лише у разі встановлення законом обов`язковості таких заходів.
У свою чергу, колегія суддів зауважує, що ані КАС України, ані інші нормативно-правові акти з приводу грошового забезпечення військовослужбовців не містять норм щодо обов`язковості досудового врегулювання спорів, які виникають у зв`язку з порушенням виплати у належному розмірі такого грошового забезпечення.
Так, механізм проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України № 2262-ХІІ, визначений Порядком проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 № 45 (далі Порядок № 45), згідно із пунктом 1 якого пенсії, призначені відповідно до Закону України № 2262-ХІІ, у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію згідно із Законом, перераховуються на умовах та в розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України.
Крім того, підставою для проведення перерахунку пенсії особам, які отримують пенсію за нормами Закону України № 2262-ХІІ, є зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, або введення для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, проведені на підставі рішення Кабінету Міністрів України, оскільки саме цьому органу законодавчо надано право на встановлення умов та порядку перерахунку пенсій, а також розмірів грошового забезпечення для такого перерахунку. Перерахунок пенсії здійснюється головними управліннями Пенсійного фонду після надходження від уповноваженого органу відповідної довідки та виключно з урахуванням тих складових грошового забезпечення, які вказані у такій довідці.
Водночас, відповідно до Порядку № 45, на підставі списків уповноважені органи готують довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій, для кожної особи, зазначеної в списку, за формою згідно з додатками 2 і 3 (далі - довідки) та у місячний строк подають їх головним управлінням Пенсійного фонду України.
Довідки видаються державним органом, з якого особи були звільнені із служби, якщо інше не передбачено цим Порядком.
Отже, норми Закону України № 2262-ХІІ і Порядку № 45 не покладають на особу щодо якої можливе підвищення грошового забезпечення у зв`язку зі зміною розміру хоча б одного звидів грошового забезпечення, обов`язку додатково звертатися до відповідача за отриманням такої довідки.
За таким, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем до позовної заяви не надано доказів звернення до відповідача для досудового врегулювання спору є помилковим, оскільки в даному спірному випадку законом не визначено обов`язковість досудового врегулювання спору.
Так, суд першої інстанції зазначив, що згідно тексту позовної заяви, позивач звернувся до відповідача з заявою, аналогічною за змістом позовним вимогам у справі.
Як зазначено у позові, зазначену заяву направлено відповідачу рекомендованим поштовим відправленням 08.01.2026, що підтверджується квитанцією АТ «Укрпошта». Зазначену заяву відповідачем отримано 12.01.2026, що підтверджується інформацією з сервісу відстеження поштових відправлень АТ «Укрпошта». Письмової відповіді на зазначене звернення позивачу не направлялось. В телефонному режимі позивачу було повідомлено про відсутність підстав для виготовлення та направлення до ГУ ПФУ запитуваної у заяві від 07.01.2025 довідки.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до пунктів 4, 5 частини п`ятої статті 160 КАС України у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Водночас КАС України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а наділяє позивача правом визначати учасників справи та довільно викласти зміст позовних вимог спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачених законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.
Тобто, зміст ст. 160 КАС України не конкретизує вимоги щодо змісту позовної заяви, який викладається позивачем в довільній формі. Головним є те, щоб позовна заява містила виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, достатність яких в подальшому має бути оцінена судом в ході судового розгляду справи по суті.
Однак, суд першої інстанції вдався до оцінки, викладених позивачем обставин справи та доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Зі змісту позовної заяви встановлено, що заява містить прохальну частину, у якій позивачем конкретизовані позовні вимоги а також зазначено у чому безпосередньо полягають бездіяльність зазначеного ним суб`єкта владних повноважень, з вимогами про визнання яких протиправними позивач звернувся з позовом у цій справі.
Крім того, позовна заява містять виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також додано докази, які він вважав за необхідне надати суду, якщо ж вони при розгляді справи не підтвердять позовні вимоги, то це є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Водночас, судом першої інстанції зазначено, що у додатках до позовної заяви відповідь на заяву позивача відсутня, а тому досудовий порядок вирішення спору на час звернення до суду не вичерпано, оскільки на момент звернення не сплив визначений законом строк для вирішення заяви позивача про видачу довідок, передбачений чинним законодавством, з огляду на що позовна заява подана передчасно.
Колегія суддів звертає увагу, що приписами ч. 4 ст. 9 КАС України визначений обов`язок суду вжити визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
З урахуванням приписів ч. 4 ст. 9 КАС України збір доказів з метою всебічного розгляду справи є прямим обов`язком суду, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 812/1926/17.
Така активна роль адміністративного суду і сприяє захисту порушених прав та свобод незахищених осіб з боку суб`єкта владних повноважень. На відміну від інших в адміністративному судочинстві тягар доказування покладається на суб`єкта владних повноважень, а не на позивача.
Тобто, суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надати оцінку достатності або недостатності всіх викладених позивачем обставин, наявності або відсутності доказів. Ці всі питання можуть вирішуватись на інших стадіях адміністративного процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для повернення позовної заяви позивачу.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження в справі на підставі наданих позивачем позовної заяви доказів.
Тобто, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція).
Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25.12.1997 № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11 - рп/2012).
Відповідно до правової позиції, викладеної в рішеннях Європейського суду з прав людини від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми може призвести до позбавлення заявників права доступу до суду і завадити розгляду їхніх позовних вимог, що є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухваливши рішення про повернення позовної заяви ОСОБА_1 , порушено право позивачки на звернення до суду за захистом її прав, свобод та інтересів, передбачених ст. 4 КАС України, а також ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист права людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Колегія суддів уважає, що повернення позовної заяви з підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, гарантованого йому національним та європейським законодавством права на доступ до правосуддя.
У відповідності до ст. ст. 9, 77, 80 КАС України зобов`язують суд вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.
За наведеного правового регулювання та обставин справи суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке призвело до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню в справі.
За змістом ч.1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання і є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до цього суду для продовження розгляду.
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 по справі № 520/1734/26 скасувати.
Справу № 520/1734/26 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду справи.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню . 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   І.С. Чалий