№ 203/8193/25 
№ 2/207/1356/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року Південний районний суд міста Кам`янського у складі: 
головуючого судді Подобєд О.К.
при секретарі Пильовій І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам`янське цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, 

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 57295,43 грн., яка складає: заборгованість за тілом кредиту – 34756,38 грн.; заборгованість по відсотками за користування кредитом – 21739,05 грн., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн. та 9200,00 грн. витрат на правову допомогу.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 23.07.2019 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 501165683, відповідно до якого останній надано кредитний в розмірі 34756,38 грн., строком на 48 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 33,00%. Договір кредитної лінії укладено з ОСОБА_1 у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», який має силу договору, укладеного в письмовій формі та підписаний сторонами. Відповідачка не виконувала своїх обов`язків за кредитним договором, через що виникла заборгованість у розмірі 57295,43 грн., що підтверджено розрахунком. 22.02.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК Форт» було укладено Договір факторингу №1, відповідно до якого АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК Форт» право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором, укладеного з ОСОБА_1 . В подальшому 23.02.2021 року між ТОВ «ФК Форт» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено Договір факторингу №01-23-02/21, відповідно до якого ТОВ «ФК Форт» відступило ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором, укладеного з ОСОБА_1 . Вказана заборгованість відповідачем не сплачена, тому позивач вимушений був звернутись до суду з даною позовною заявою.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги просив задовольнити повністю. 
Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились, позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов, просили відмовити в задоволенні позову повністю. 
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
У відповідності до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено право позикодавця в разі прострочення позичальником чергової частини повернення позики вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати належних процентів.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч.3 ст.11 цього Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію").
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію").
Згідно із ч.6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами ч.8 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію", у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про електронну комерцію", моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 
Судом встановлено, що 23.07.2019 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 501165683 у електронній формі.
Відповідно до умов Договору відповідачу надано кредит у розмірі 34756,38 грн, строком на 48 місяців, зі сплатою відсотків у розмірі 33%. 
22.02.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК Форт» було укладено Договір факторингу №1, відповідно до якого АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК Форт» право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором, укладеного з ОСОБА_1 . 
В подальшому 23.02.2021 року між ТОВ «ФК Форт» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено Договір факторингу №01-23-02/21, відповідно до якого ТОВ «ФК Форт» відступило ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором, укладеного з ОСОБА_1 .
Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» наділено правом вимоги до відповідача за кредитним договором. 
Відповідач ОСОБА_1 допустила неналежне виконання зобов`язань за Договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
Отже, загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, що підлягає стягненню з відповідача, відповідно до розрахунку заборгованості, становить – 57295,43 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) – 34756,38 грн.; заборгованість по відсотками на за користування кредитом – 21739,05 грн.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановлено та є доведеним факт укладання між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 кредитного договору.
Таким чином, позовні вимоги ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 34756,38 грн. за тілом кредиту є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Стосовно вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що заборгованість за відсотками, заявлена позивачем до стягнення у розмірі 21 739,05 грн, згідно з наданим розрахунком, складається з двох складових: 12 415,05 грн — відсотки за користування кредитом та 9 324,00 грн — комісія за обслуговування кредиту.
Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом можуть включатися комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Водночас включення таких платежів до складу заборгованості можливе лише за умови їх належного погодження сторонами, визначеності змісту відповідних послуг та відповідності принципам добросовісності, справедливості та прозорості кредитних правовідносин.
Як випливає з умов кредитного договору, зокрема Оферти, передбачено комісійну винагороду за обслуговування кредиту, а також зазначено, що умови щодо сум комісій та інших платежів визначаються у Додатку № 1 та Додатку № 4 до Договору, які є його невід`ємними частинами.
Разом з тим, суд звертає увагу, що позивачем до матеріалів справи не надано Додаток № 4 до кредитного договору. Відсутність зазначеного додатку унеможливлює встановлення повного змісту погоджених сторонами умов щодо складу, розміру та порядку нарахування комісійної винагороди, а також її правової природи як складової кредитного зобов`язання.
За таких обставин суд позбавлений можливості перевірити, чи були умови щодо сплати комісії належним чином доведені до відома споживача та чи дійсно вони були погоджені сторонами у розумінні статей 633, 634 ЦК України та вимог Закону України «Про споживче кредитування».
Крім того, із наданих матеріалів справи не вбачається належної деталізації змісту послуг, які охоплюються поняттям «обслуговування кредиту», а також доказів фактичного надання позичальнику додаткових або супутніх банківських послуг, за які могла б стягуватися окрема комісійна винагорода.
Саме по собі формальне включення умови про комісію до тексту договору або графіка платежів не є достатнім доказом її обґрунтованості та реальності, оскільки суд зобов`язаний перевірити не лише формальну наявність такої умови, а й її відповідність вимогам законодавства про захист прав споживачів та принципам справедливості і добросовісності.
З урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладених у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, умови договору щодо комісійних платежів не підлягають застосуванню у разі, якщо вони фактично не підтверджені належним змістом послуг або підміняють собою плату за користування кредитом.
Оцінивши надані докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами правову та фактичну обґрунтованість стягнення комісії за обслуговування кредиту у розмірі 9 324,00 грн.
За таких обставин зазначена сума комісії не підлягає включенню до складу заборгованості за кредитом та стягненню з відповідача, у зв`язку з чим до стягнення підлягає лише підтверджена частина заборгованості у вигляді відсотків за користування кредитом у розмірі 12415,05 грн.
Стосовно витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.
Положеннями ст.ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.5 ст. 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18.
Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі №922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ст.28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до п.8 ч.2 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 9200,00 грн.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав суду копію договору № 03-07/24 про надання правової допомоги від 03.07.2024 року, Акт №4 прийому-передачі наданих послуг від 02.06.2025 року, укладеного між ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» та адвокатом Литвиненко О.І., а також копію платіжної інструкції №2726 від 10.06.2025 року про сплату правничої допомоги у розмірі 9200,00 грн.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №75/9215/15-ц вказано, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.
Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
Враховуючи, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, також враховуючи, що відповідач не визнав позовні вимоги та те, що позовні вимоги судом задоволені частково, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн., що є співмірним з наданим адвокатом обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 526, 530, 611, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 81, 89, 133, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості – задовольнити частково.  
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 501165683 від 23.07.2019 року у розмірі 47171 гривня 43 копійки з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) – 34756,38 грн.; заборгованість по відсоткам за користуванням кредиту – 12415,05 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2493 гривні 70 копійок та витрати на правову допомогу у розмірі 4000 гривень 00 копійок. 
В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 – відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя        Подобєд О.К.