ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 р.	Справа № 440/9903/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Р.І. Молодецький, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 06.02.26 по справі № 440/9903/24
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Полтавській області    
про визнання протиправною та скасування вимоги,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області, в якій просив:
- визнати протиправною та скасувати вимогу №Ф-00100242405 від 8.07.2024 р. про сплату позивачем ФОП ОСОБА_1 заборгованості (недоїмки) з єдиного внеску в частині донарахування в сумі 533 546,50 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску Головного управління ДПС у Полтавській області від 08 липня 2024 року № Ф-00100242405 про сплату заборгованості (недоїмку, штрафи, пеня) в сумі 533546,50 грн.
Стягнуто на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 5335 грн. 47 коп. (п`ять тисяч триста тридцять п`ять гривень сорок сім копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.01.2026 р., прийнявши у справі судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а саме, Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із незадовільним станом здоров`я через захворювання. Проте, жодних належних та допустимих доказів, а саме будь-яких належним чином оформлених документів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання та необхідності перенесення розгляду справи до вказаного клопотання заявником не додано. Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вищезазначеного клопотання.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець 25.01.206, основним видом його економічної діяльності є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (код КВЕД 47.11), що підтверджується відомостями Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань /а.с. 37; т.1/.
В період з 07.05.2024 по 27.05.2024 відповідно до повідомлення від 26.04.2024 № 111 згідно із затвердженим Державною податковою службою України планом-графіком проведення документальних планових перевірок платників податків на 2024 рік, на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 77, п. 81.1 ст. 81, п. 82.1 ст. 82 пп. 69.35 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, та п. 2 ч.1 ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», наказів Головного управління ДПС у Полтавській області за № 1173-П від 26.04.2024, № 1390-п від 15.05.2024 та направлень на перевірку №№ 2221, 2223, 2224 від 03.05.2024 посадовими особами контролюючого органу проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності платника податків - ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2023, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 28.08.2014 по 20.01.2016 та з 25.01.2016 по 31.12.2023, за наслідками якої 03.06.2024 складений Акт № 7582/16-31-24-05-01/ НОМЕР_1 про результати документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2017 по 31 грудня 2023, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, за період з 29 серпня 2014 по 20 січня 2016, з 25 січня 2016 по 31 грудня 2023 (далі – Акт перевірки) /а.с. 183-250; т.1, а.с. 1-4; т.2/.
За відомостями Акту перевірки, що не заперечується сторонами, ФОП ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Полтавській області (Кременчуцька ДПІ), зареєстрований платником ПДВ 06.09.2016, оподаткування доходів від провадження діяльності у період з 01.01.2017 по 31.12.2023 здійснював на загальній системі оподаткування та був платником податку на додану вартість, податку на доходи з фізичних осіб від здійснення діяльності, податку на доходи фізичних осіб з найманих працівників, єдиного внеску самозайнятої особи, єдиного внеску самозайнятої особи, як роботодавця та інші /а.с. 198 (зворот), 201 (зворот); т.1/.
Перевіркою питань щодо подання звітів про суми нарахованого єдиного внеску встановлено, що звітність за 2014-2023 роки ФОП ОСОБА_1 до Кременчуцької ДПІ Головного управління ДПС у Полтавській області подано вчасно, порушень не встановлено (підпункт 2.5.2. пункту 2.5. Розділу 2 Акту перевірки) /а.с. 225 (зворот); т.1/.
Згідно пункту 5) Розділу ІІІ Акту перевірки, документальною плановою виїзною перевіркою встановлені порушення ФОП ОСОБА_1 п. 2 частини першої ст. 7 та ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (зі змінами та доповненнями) у результаті чого занижено єдиний внесок у сумі 533546,5 грн., у т.ч. за 2018 рік у сумі 116367,0 грн., за 2019 рік у сумі 129112,31 грн., за 2020 рік у сумі 149371,68 грн. та за 2021 рік у сумі 138695,51 грн.
На підставі Акту перевірки Головним управлінням ДПС у Полтавській області позивачу винесена Вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 08 липня 2024 року № Ф-00100242405, якою Головне управління ДПС у Полтавській області вимагає сплатити заборгованість (недоїмку, штрафи, пеню) в сумі 533546,50 грн.
Не погоджуючись із вказаною Вимогою про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08 липня 2024 року № Ф-00100242405 ГУ ДПС у Полтавській області, відповідно до якої за позивачем обліковується борг (недоїмка) зі сплати ЄСВ, що складає 533546,50 грн., є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно дост. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2464-VI, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до частини другої статті 12 Закону № 2464-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.
Згідно пунктів 2, 6, 7 частини першої статті 13 Закону № 2464-VI податкові органи мають право: проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки. Документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України; застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом; стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.
Відповідно до статті 25 Закону № 2464-VI рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Згідно з пунктами 2, 4, 5, 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI (тут і надалі в редакції чинній на час виникнення та існування спірних правовідносин) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування;
максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок;
мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця;
недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.
Платниками єдиного внеску, у тому числі, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI).
Відповідно до частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно частини п`ятої статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Судовим розглядом встановлено, що в підпункті 2.5.3. пункту 2.5. Розділу 2 Акту перевірки (сторінка 57) стосовно відображення у звітності сум, на які нараховується та з яких утримується єдиний внесок фізичною особою-підприємцем, або особою, яка забезпечує себе роботою самостійно (крім особи, яка обрала спрощену систему оподаткування) посадовими особами контролюючого органу зазначено, що перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу за період з 01.02.2016 по 31.12.2023, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб у загальній сумі 2835830,74 грн. у тому числі за 2016 рік у сумі 119742,11 грн., за 2017 рік у сумі 134159,74 грн., за 2018 рік у сумі 141199,10 грн., за 2019 рік у сумі 164266,00 грн., за 2020 рік у сумі 187798,00 грн., за 2021 рік у сумі 457066,11 грн., за 2022 рік у сумі 589471,14 грн. та за 2023 рік у сумі 1042128,54 грн., на який нараховується єдиний внесок, встановлено його заниження в сумі 6047185,64 грн., у тому числі за 2018 рік у сумі 1017915,56 грн. за 2019 рік у сумі 1430535,22 грн. за 2020 рік у сумі 2768113,84 грн. та за 2021 рік у сумі 830621,02 грн./а.с. 226; т.1/.
Так, в підпункті 2.5.4. пункту 2.5. Розділу 2 Акту перевірки (сторінка 61) відображено, що перевіркою правильності нарахування єдиного внеску у розмірі 779088,85 грн. а саме за 2016 рік у сумі 26343,26 грн., за 2017 рік у сумі 29515,14 грн., за 2018 рік у сумі 31063,8 грн., за 2019 рік у сумі 36138,49 грн., за 2020 рік у сумі 41315,52 грн., за 2021 рік у сумі 100554,49 грн., за 2022 рік у сумі 129683,63 грн. та за 2023 рік у сумі 229268,27 грн., із суми доходу, на який нараховується єдиний внесок у період 2011-2022 роки (у розмірі 22%), задекларованого ФОП ОСОБА_1 , встановлено його заниження у сумі 533546,5 грн., а саме за 2018 рік у сумі 116367,0 грн., за 2019 рік у сумі 129112,31 грн., за 2020 рік у сумі 149371,68 грн. та за 2021 рік у сумі 138695,51 грн. /а.с. 228; т.1/.
За змістом цього ж підпункту Акту перевірки (сторінка 64) ФОП ОСОБА_1 занижено єдиний внесок на загальну суму 533546,5 грн., а саме за 2018 рік у сумі 116367,0 грн., за 2019 рік у сумі 129112,31 грн., за 2020 рік у сумі 149371,68 грн. та за 2021 рік у сумі 138695,51 грн., чим порушено п. 2 частини першої ст. 7 та ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (зі змінами та доповненнями) /а.с. 229 (зворот); т.1/.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно пункту 5) Розділу ІІІ Акту перевірки, документальною плановою виїзною перевіркою встановлені порушення ФОП ОСОБА_1 п. 2 частини першої ст. 7 та ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (зі змінами та доповненнями) у результаті чого занижено єдиний внесок у сумі 533546,5 грн., у т.ч. за 2018 рік у сумі 116367,0 грн., за 2019 рік у сумі 129112,31 грн., за 2020 рік у сумі 149371,68 грн. та за 2021 рік у сумі 138695,51 грн.
Отже відповідач висновки перевірки про порушення позивачем норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що слугувало підставою для винесення оскаржуваної вимоги, пов`язує із заниженням ФОП ОСОБА_1 бази нарахування єдиного внеску, тобто сум доходу, отриманого фізичною особою - підприємцем, від його діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, на які нараховується та з яких утримується єдиний внесок, а саме: його заниження в сумі 6047185,64 грн., у тому числі за 2018 рік у сумі 1017915,56 грн. за 2019 рік у сумі 1430535,22 грн. за 2020 рік у сумі 2768113,84 грн. та за 2021 рік у сумі 830621,02 грн.
Щодо наявності правових підстав для винесення відповідачем оскаржуваної вимоги у взаємозв`язку із встановленим податковою перевіркою заниженням позивачем сум доходу, отриманого фізичною особою - підприємцем, від його діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, на які нараховується та з яких утримується єдиний внесок, колегія суддів зазначає таке.
Судом встановлено, що в підпункті 2.1.3. пункту 2.1. Розділу 2 Акту перевірки (сторінка 44) посадовими особами, що здійснювали перевірку платника податків зазначено, що перевіркою правильності визначення суми чистого оподаткованого доходу у загальній сумі 2716088,63 грн. у тому числі за 2017 рік у сумі 134159,74 грн., за 2018 рік у сумі 141199,10 грн., за 2019 рік у сумі 164266,00 грн., за 2020 рік у сумі 187798,00 грн., за 2021 рік у сумі 457066,11 грн., за 2022 рік у сумі 589471,14 грн. та за 2023 рік у сумі 1042128,54 грн., відображеного в додатках Ф 2 до податкових декларацій про майновий стан та доходи, встановлено заниження чистого оподаткованого доходу у сумі 6047185,64 грн., а саме за 2018 рік у сумі 1017915,56 грн. за 2019 рік у сумі 1430535,22 грн. за 2020 рік у сумі 2768113,84 грн. та за 2021 рік у сумі 830621,02 грн. /а.с. 219 (зворот); т.1/.
Перевіркою правильності проведення остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб у сумі 488895,96 грн. за період з 01.01.2017 по 31.12.2023 у т.ч. за 2017 рік у сумі 24148,75 грн., за 2018 рік у сумі 25415,84 грн., за 2019 рік у сумі 29567,88 грн., за 2020 рік у сумі 33803,64 грн., за 2021 рік у сумі 82271,9 грн., за 2022 рік у сумі 106104,81 грн. та за 2023 рік у сумі 187583,14 що підлягає сплаті до бюджету самозайнятою особою ОСОБА_1 встановлено їх заниження в сумі 1088493,41 грн. у т.ч. за 2018 рік у сумі 183224,80 грн. за 2019 рік у сумі 257496,34 грн. за 2020 рік у сумі 498260,49 грн. та за 2021 рік у сумі 149511,78 грн., про що йдеться в підпункті 2.1.3. пункту 2.1. Розділу 2 Акту перевірки (сторінка 44).
У пункті 2) Розділу ІІІ Акту перевірки, документальною плановою виїзною перевіркою встановлені порушення ФОП ОСОБА_1 п. 177.2 пп.177.4.5 п. 177.4 ст 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб у загальній сумі 1088493,41 грн. у т.ч. за 2018 рік у сумі 183224,80 грн. за 2019 рік у сумі 257496,34 грн. за 2020 рік у сумі 498260,49 грн. та за 2021 рік у сумі 149511,78 грн. /а.с. 3; т.2/.
На підставі акту перевірки Головним управлінням ДПС у Полтавській області винесено податкове повідомлення-рішення № 00100202405 від 08.07.2024 року, яким ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в загальній сумі 1199333,70 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями в сумі 1088493,41 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 110840,29 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі № 440/9384/24 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задоволений. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Полтавській області від 08.07.2024 № 00100202405 в частині збільшення грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 1 198 673,70 грн, в тому числі 1088493,41 грн за податковим зобов`язанням та 110180,29 грн за штрафними санкціями /https://reyestr.court.gov.ua/Review/124777879/.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року у справі № 440/9384/24 апеляційна скарга Головного управління ДПС у Полтавській області залишена без задоволення. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 у справі № 440/9384/24 залишено без змін /https://reyestr.court.gov.ua/Review/126851635/.
Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2025 року у справі № 440/9384/24 (касаційне провадження № К/990/23769/25) повернуто касаційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області. Роз`яснено заявнику касаційної скарги, що її повернення не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду /https://reyestr.court.gov.ua/Review/128153684/.
Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2025 року у справі № 440/9384/24 (касаційне провадження № К/990/39483/25) відмовлено Головному управлінню ДПС у Полтавській області у задоволенні заяви про поновлення строку на касаційне оскарження. Відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2025 / https://reyestr.court.gov.ua/Review/131264578/.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі № 440/9384/24 набрало законної сили 21.04.2025.
Так, у справі № 440/9903/24, як і у справі № 440/9384/24 беруть участь ті самі особи стосовно яких рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі № 440/9384/24 встановлено певні обставини. Зокрема, позивачем у цих справах є фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ), а відповідачем - Головне управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, Полтава, Полтавська область, ідентифікаційний код 44057192).
У цих справах досліджуються спірні правовідносини, що виникли в зв`язку з проведенням на підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, ст.77, п.81.1 ст.81, п.82.1 ст.82 пп. 69.35 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI (із змінами та доповненнями), та п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (із змінами та доповненнями), наказу Головного управління ДПС у Полтавській області за № 1173-П від 26.04.2024 та плану-графіка проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на лютий 2024 року, посадовими особами Головного управління ДПС у Полтавській області документальної планової виїзної перевірки діяльності платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2023, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – єдиного внеску) за період з 28.08.2014 по 20.01.2016 та з 25.01.2016 по 31.12.2023.
Приймаючи рішення від 23 січня 2025 року у справі № 440/9384/24 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Полтавській області від 08.07.2024 № 00100202405 в частині збільшення грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 1 198 673,70 грн, в тому числі 1088493,41 грн за податковим зобов`язанням та 110180,29 грн за штрафними санкціями, суд виснував, що Головним управлінням ДПС у Полтавській області не доведено правомірності збільшення ФОП ОСОБА_1 грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1 198 673,70 грн.
Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з матеріалів справи, з Акту перевірки слідує, що висновок про порушення ФОП ОСОБА_1 п. 2 частини першої ст. 7 та ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пов`язаний із перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу за період з 01.02.2016 по 31.12.2023, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та встановленим заниженням сум доходу на який нараховується єдиний внесок за період за 2018-2021 роки.
Так, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі № 440/9384/24, яке має преюдиційне значення у цій справі, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Полтавській області від 08.07.2024 № 00100202405 в частині збільшення грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у контролюючого органу правових підстав для висновку про порушення ФОП ОСОБА_1 п. 2 частини першої ст. 7 та ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (зі змінами та доповненнями) у результаті чого занижено єдиний внесок у сумі 533546,5 грн., у т.ч. за 2018 рік у сумі 116367,0 грн., за 2019 рік у сумі 129112,31 грн., за 2020 рік у сумі 149371,68 грн. та за 2021 рік у сумі 138695,51 грн., оскільки такий висновок пов`язаний із встановленим перевіркою заниженням ФОП ОСОБА_1 сум доходу, отриманого фізичною особою - підприємцем, від його діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, на які нараховується та з яких утримується єдиний внесок, оцінку чому надав суд в рішенні від 23 січня 2025 року у справі № 440/9384/24, і яким визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення відповідача в частині збільшення грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб за недоведеністю правомірності його збільшення.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у податкового органу правових підстав для винесення оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), а тому висновки суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування вимоги Головного управління ДПС у Полтавській області від 08 липня 2024 року № Ф-00100242405 про сплату заборгованості (недоїмку, штрафи, пеня) в сумі 533546,50 грн є правомірними.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.01.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.01.2026 по справі № 440/9903/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено 23.04.2026 року