ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2660/26 Справа № 204/4705/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 69 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Макарова М.О.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє законний представник ОСОБА_2 
на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 13 жовтня 2025 року у складі судді Токар Н.В.
у справі за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє законний представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Міністерства оборони України, треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту перебування на утриманні, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 , інтереси якого представляє законний представник ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який в подальшому було розірвано, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_1 
18 березня 2017 року законний представник уклала шлюб з ОСОБА_6 , в якому у останніх народилась донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вся родина проживала спільно однією сім`єю за була зареєстрована за наступною адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначали, що між вітчимом та пасинком ОСОБА_1 , склалися дуже теплі та щирі відносини, як між рідними людьми, їх відносини ґрунтувались на взаєморозумінні, повазі, підтримці та турботі. Вітчим виховував та опікувався пасинком, як рідним сином, утримував його та забезпечував всім необхідним. 
Починаючи з 2016 року ОСОБА_6 перебував на службі в ЗСУ та загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 , під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із захистом Батьківщини. 
Разом з цим, ОСОБА_2 , починаючи з жовтня 2019 року по дату загибелі чоловіка взагалі не працювала, оскільки загиблий чоловік хотів щоб вона займалась домашнім побутом, у зв`язку з чим вся сім`я, і в тому числі пасинок, знаходились на повному утриманні ОСОБА_6 .
В період з листопада 2021 року по червень 2024 року, законна представниця ще доглядала за народженою донькою ОСОБА_7 до досягнення нею трирічного віку. 
Колишній чоловік законної представниці – ОСОБА_3 аліменти, починаючи з вересня 2017 року ані в примусовому, ані в добровільному порядку не сплачував, лише ОСОБА_6 , працював та отримував належне грошове забезпечення, що давало йому змогу утримувати всіх членів родини (дружину, пасинка та доньку). 
Враховуючи викладене, оскільки іншого законного способу встановлення зазначеного факту ніж в судовому порядку не має, позивач вимушений звернутися до суду для встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_6 неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , яке необхідно для того, щоб заявник міг реалізувати своє право на пільги, встановлені законодавством України як для члена сім`ї загиблого військовослужбовця, серед якого і право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 13 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , інтереси якого представляє законний представник ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки утримання дитини ОСОБА_6 було виключно його добровільним бажанням, яке не створює і не може породжувати виникнення будь-яких прав та обов`язків щодо утримання (виховання) неповнолітньої дитини, в якої є біологічний батько, який має обов`язок на утримання сина до досягнення ним повноліття, що виключає можливість встановлення такого юридичного факту, як перебування на утриманні.
Не погодившись з такими рішеннями суду, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє законний представник ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясувавши всіх обставин у справі, безпідставно відмовив у позові. Вказує, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку та ототожнив обов`язок утримувати з фактом перебування на утримані, який не залежить від наявності чи відсутності обов`язку утримувати, тобто в даному випадку дитина перебувала на добровільному утриманні, що є належним доказом у даній справі, а тому наявні правові підстави для задоволення позову. Окрім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зазначений факт необхідний для того, щоб він міг реалізувати своє право на пільги, встановлені законодавством України, як для члена сім`ї загиблого військовослужбовця, серед якого і право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство оборони України просило залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні, з огляду на наступне. 
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що з серпня 2007 року по березень 2008 року ОСОБА_8 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу було змінено прізвище ОСОБА_8 на « ОСОБА_9 ».
В зазначеному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_10 , який в подальшому змінив своє прізвище на « ОСОБА_11 », що підтверджено відповідним свідоцтвом про народження, виданим повторно 08 лютого 2024 року. 
З виконавчого листа, виданого 04 лютого 2009 року Волноваським районним судом Донецької області, вбачається, що останній видано у цивільній справі за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, яким ухвалено стягувати аліменти щомісячно з ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку й інших доходів на утримання сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30% прожиткового мінімуму на користь ОСОБА_12 , починаючи з 19 листопада 2008 року і до повноліття дитини. 
Згідно копії постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 21 вересня 2017 року, виконавчий документ повернуто стягувачу за її письмовою заявою, заборгованість відсутня.
Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , уклала 18 березня 2017 року шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджено відповідним свідоцтвом про шлюб.
Відповідно до відомостей довідок ОК 5 та ОК 7, виданих на ім`я ОСОБА_2 , починаючи з жовтня 2019 року остання не працювала.
Як вбачається із свідоцтва про народження, у шлюбі з ОСОБА_6 , у законного представника ОСОБА_2 народилась донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно договору купівлі-продажу від 24 квітня 2018 року, ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_2 .
Встановлено, що вся родина проживала спільно за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_6 починаючи з 2016 року перебував на службі в ЗСУ, та ІНФОРМАЦІЯ_4 загинув під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із захистом Батьківщини, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .
Із заявами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі смерті військовослужбовця ЗСУ в період дії воєнного стану звернулись ОСОБА_5 - мати, ОСОБА_4 – батько, ОСОБА_2 – дружина, ОСОБА_2 – дружина, як законний представник ОСОБА_7 – донька, ОСОБА_15 – донька відмовилась від частини одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що підтверджено копією нотаріально посвідченої заяви.
З витягу протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум від 25 жовтня 2024 року №251/168 вбачається, що одноразова грошова допомога призначена батьку, матері, дружині та дочці загиблого ІНФОРМАЦІЯ_4 у період дії воєнного стану старшого солдата ОСОБА_6 в розмірі 4/5 частини 15000000 грн. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що утримання дитини ОСОБА_6 було виключно його добровільним бажанням, яке не створює і не може породжувати виникнення будь-яких прав та обов`язків щодо утримання (виховання) неповнолітньої дитини, в якої є біологічний батько, який має обов`язок утримувати сина до досягнення ним повноліття, що виключає можливість встановлення такого юридичного факту, як перебування на утриманні.
Але з таким висновком суду погодитись неможливо, з наступних підстав.
На підставі частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 1 статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини 1 та 2 статті 11 ЦПК України 2004 року). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини 2 статті 119 ЦПК України 2004 року). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина 2 статті 30 ЦПК України 2004 року). Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина 1 статті 33 ЦПК України 2004 року). Аналогічні положення передбачені і у чинному ЦПК України.
Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Звертаючись до суду, позивач та законний представник позивача, просили встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_6 неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , яке необхідно для того, щоб заявник мав можливість реалізувати своє право на пільги, встановлені законодавством України, як для члена сім`ї загиблого військовослужбовця, серед якого і право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Разом із тим, Постановою № 168 визначено, що сім`ям загиблих осіб (загинули (померли) внаслідок отриманого після введення воєнного стану поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини) виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15000000,00 грн, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У разі відмови однієї або кількох осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, від її отримання або якщо зазначені особи протягом трьох років з дня виникнення у них такого права його не реалізували, їх частки розподіляються між іншими особами, які мають право на одноразову грошову допомогу. Особам, які мають право на одноразову грошову допомогу, виплата їх частки здійснюється незалежно від реалізації такого права іншими особами.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 16 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; 3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві; тощо.
Відповідно до статті 16-1 вказаного Закону у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Згідно частини першої та другої статті 16-3 вказаного Закону одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Враховуючи наведене, можна зробити висновок, що у таких справах спір може виникнути лише між суб`єктами отримання одноразової грошової допомоги, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів.
Відповідно, між ОСОБА_1 , інтереси якого представляє законний представник ОСОБА_2 та Міністерством оборони України такого спору бути не може, оскільки визначений відповідач не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.
Зазначене узгоджується із правовими висновками, що містяться у пункті 106 постанови Великої Палати Верховного суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.
Колегія суддів звертає увагу, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності, або залучення співвідповідачів.
Всупереч зазначеному, суд першої інстанції вищенаведених вимог процесуального закону не дотримався, та вирішуючи спір по суті позову, не з`ясував хто є належним відповідачем у даній справі.
При цьому варто зазначити, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не було взято до уваги ані наведені норми законодавства, ані практика Верховного Суду в аналогічних правовідносинах та судових спорах.
Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним, проте суд першої інстанції помилково зазначив про недоведеність позову, в той час, як позов не підлягає задоволенню через неналежний суб`єктний склад відповідачів.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє законний представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 13 жовтня 2025 року - змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 17 лютого 2026 року
Повний текст судового рішення складено 26 лютого 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.О. Макаров