ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

26 лютого 2026 року	м. Ужгород	№ 260/7530/25 	

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить: 1) визнати протиправною відмову в/ч НОМЕР_1 НГУ у наданні інформації ОСОБА_1 на його інформаційний запит від 17.09.2025 року; 2) зобов`язати в/ч НОМЕР_1 НГУ надати позивачу - ОСОБА_1 запитувану інформацію згідно запиту від 17.09.2025 року (реєстраційний номер НГУ: Г-132-Аз від 17.09.2025 року).
Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17 вересня 2025 року він звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із запитом щодо доступу до публічної інформації. Однак відповідач протиправно відмовився надати запитувану інформацію з тих мотивів, що аналогічний запит був вже розглянутий раніше. Вказану відмову відповідача вважає протиправною, оскільки така не передбачена Законом України «Про доступ до публічної інформації». 
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.10.2025 судом було надано відповідачу строк для подання відзиву на позову.
Ухвала про відкриття провадження у справі від 03 жовтня 2025 року була доставлена до особистого електронного кабінету відповідача в підсистемі «Електронний суд» 03 жовтня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, складеною відповідальним працівником Закарпатського окружного адміністративного суду.
Проте відповідач відзив у встановлений судом строк до суду не надіслав, про причини неподання такого не повідомив, про продовження процесуального строку для його подання не клопотав. 
Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
З огляду на вищенаведене суд вважає за можливе застосувати наслідки, передбачені ч. 4 ст. 159 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 17 вересня 2025 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) звернувся до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – Військова частина НОМЕР_1 ) з інформаційним запитом в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», в якому просив надати наступну публічну інформацію (документи):
1) копії платіжних доручень про виплату коштів індексації грошового забезпечення Військової частини НОМЕР_1 на виконання судових рішень у адміністративних справах за період з 01.01.2022 по 31.12.2023 включно;
2) разом із листом-відповіддю просив надати копію цього зареєстрованого інформаційного запиту. 
Листом №50/02/12-Г-131-Аз від 23.09.2025 Військова частина НОМЕР_1 відмовила ОСОБА_1 у розгляді поданого ним запиту з посиланням на норми ч. 2, 3 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян». При цьому повідомлено, що аналогічне звернення вже було розглянуте військовою частиною та надано відповідь листом №50/02/12-Г-126-Аз від 16.09.2025.
Вважаючи що відмова у надані запитуваної інформації порушує його права, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес регламентує Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі – Закон №2939, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Публічна інформація в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону №2939, - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Згідно зі ст. 2 Закону №2939, метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону №2939, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч. 2 ст. 19 Закону №2939).
Згідно з ч. 3, 4 ст. 19 Закону №2939, запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.
Письмовий запит подається в довільній формі.
Частиною 5 ст. 19 Закону №2939 передбачено, що запит на інформацію має містити:
1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;
2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;
3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Суд встановив, що ОСОБА_1 17 вересня 2025 року надіслав на електронну пошту Військової частини НОМЕР_1 запит в порядку Закону №2939.
Частиною 1 ст. 20 Закону №2939 встановлений обов`язок розпорядника інформації надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону 32939, усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Поряд з цим, Військова частина не розглянула по суті надісланий позивачем запит з тих мотивів, що він є повторним. При цьому послалася на норми ч. 2, 3 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян».
Оцінюючи такі дії відповідача з точки зору Закону №2939, суд враховує наступне.
Порядок розгляду отриманих запитів на доступ до публічної інформації регламентується виключно нормами Закону №2939.
Положення Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі – Закон №393), на норми якого посилається відповідач у листі №50/02/12-Г-131-Аз від 23.09.2025, регулюють питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. 
Під зверненнями громадян, відповідно до ст. 3 Закону №393, слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Отже, поданий ОСОБА_1 запит не являється зверненням у розумінні норм Закону №393 та підлягає розгляду в порядку Закону №2939. 
Статтею 22 Закону №2939 визначено виключний перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на інформацію. Так, зокрема, ч. 1 зазначеної статті передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону №2939, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:
1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації;
2) дату відмови;
3) мотивовану підставу відмови;
4) порядок оскарження відмови;
5) підпис.
Поряд з цим, лист Військової частини НОМЕР_1 №50/02/12-Г-131-Аз від 23.09.2025 суперечить нормам Закону №2939, оскільки надісланий ОСОБА_1 запит протиправно розглянуто в порядку Закону №393. В свою чергу положення Закону №2939 не містять такої підстави для відмови, як неможливість розгляду повторних звернень. 
Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З огляду на зазначене суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що відповідач порушив його право на доступ до публічної інформації. 
Разом з тим, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушених прав ОСОБА_1 , суд враховує те, що фактично запит від 17.09.2025 по суті відповідачем розглянутий не був. Так, як вже було зазначено вище, Військова частина НОМЕР_1 повідомила заявника про неможливість його розгляду на підставі норм ч. 2, 3 ст. 8 Закону №393. Тобто відповідач взагалі не досліджував суті поданого запиту, в тому числі, наявності передбачених нормами ст. 22 Закону №2939 підстав для відмови у наданні запитуваної інформації. 
Так, суд враховує те, що питання щодо розгляду по суті запиту на доступ до публічної інформації віднесено до компетенції розпорядника такої інформації. В спірних правовідносинах таким розпорядником є Військова частина НОМЕР_1 , тому саме вона, в першу чергу, зобов`язана перевірити поданий ОСОБА_1 запит на предмет дотримання норм Закону №2939 та наявності чи відсутності передбачених ст. 22 Закону №2939 підставі для відмови у наданні запитуваної інформації. 
Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії», в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.
Тому суд не може зобов`язати уповноважений державний орган прийняти певне рішення, що віднесене до дискреційний повноважень такого, без дотримання порядку, встановленого законодавством. 
Відповідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі вищевикладеного, суд вважає, що для належного захисту прав позивача необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути надісланий ОСОБА_1 запит від 17 вересня 2025 року у порядку, встановленому Законом №2939.
За правилами, встановленими ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищенаведені обставини справи та законодавчі норми, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору. 

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, – задовольнити частково. 

2. Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у розгляді надісланого ОСОБА_1 запиту від 17.09.2025 року.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України розглянути надісланий ОСОБА_1 запит від 17 вересня 2025 року у порядку, встановленому Законом «Про доступ до публічної інформації».

4. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Р.О. Ващилін