ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 року м.Дніпро Справа № 908/3446/23
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В. 
розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на рішення Господарського суду Запорізької області від 15.03.2024 (суддя Боєва О.С.)

у справі № 908/3446/23
за позовом Семенівської сільської ради
до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго»
про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Запорізької області через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява Семенівської сільської ради до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про: 
- розірвання договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №72 від 24.01.2022, укладеного Семенівською сільською радою та Публічним акціонерним товариством «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО» на підставі заяви-приєднання до публічного договору;
- зобов`язання Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» перерахувати нараховані Семенівській сільській раді обсяги споживання електричної енергії з квітня по листопад 2022 року згідно договору №72 від 24.01.2022 на наступні: квітень 2022 року 0 кВт/год; травень 2022 року 0 кВт/год; червень 2022 року 0 кВт/год; липень 2022 року 0 кВт/год; серпень 2022 року 0 кВт/год; вересень 2022 року 0кВт/год; жовтень 2022 року 0 кВт/год; листопад 2022 року 0 кВт/год.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 15.03.2024 позов задоволено частково. Розірвано договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №72 від 24.01.2022, укладений Семенівською сільською радою та Публічним акціонерним товариством «Запоріжжяобленерго» на підставі заяви-приєднання до публічного договору. Зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» перерахувати нараховані Семенівській сільській раді обсяги споживання електричної енергії з квітня по листопад 2022 року згідно договору №72 від 24.01.2022 у відповідності до підпункту 2 пункту 9 Положення про особливості постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану, затвердженого наказом Міністерства енергетики України від 13.04.2022 № 148. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», код ЄДРПОУ 00130926 (69035, м. Запоріжжя, вул. Стелеварів, буд. 14) на користь Семенівської сільської ради, код ЄДРПОУ 20525354 (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 164) суму 5368 (п`ять тисяч триста шістдесят вісім) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору.
Не погодившись з вказаним рішенням Публічним акціонерним товариством «Запоріжжяобленерго» подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 15.03.2024 у справі № 908/3446/23, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування поданої скарги апелянт вказує, що рішення суду першої інстанції прийняте за не з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, а також внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- Позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження наявності одночасно чотирьох умов, визначених в ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, відповідно до яких укладений між сторонами договір має бути розірвано за рішенням суду. Суд також не надав правильної правової оцінки вищезазначеній нормі, а саме ч. 2 ст. 652 ЦК України;
- на адресу Відповідача заява із вимогами розірвати Договір № 72 від 24.01.2022 р. про надання послуг з розподілу електричної енергії не надходила, доказів такого направлення Позивачем не надано , тому вважаємо, що Позивачем не дотримано досудовий порядок врегулювання спору стосовно вимог про розірвання Договору, обов`язковість якого передбачена умовами договору та законом. Цьому факту судом також не було надано належної правової оцінки;
- Господарський суд Запорізької області в оскаржуваному рішенні по справі №908/3446/23 необґрунтовано посилається на лист НКРЕКП від 21.04.2023 р. № 4316/20.5/7-23, який не може бути прийнятим судом як доказ в силу невідповідності приписам ст.ст. 73,76-78 ГПК України та не є нормативно-правовим актом, не підлягає обов`язковому офіційному опублікуванню та не спрямований на встановлення, зміну або відмову (скасування) правових норм;
- Господарським судом Запорізької області також належним чином не досліджені та не надано правової оцінки наступним фактам: - Позивач не звертався до Відповідача щодо досудового урегулювання спору, а саме щодо розірвання договору про розподіл № 72 від 24.01.2022 р., про що вище зазначалось; - Позивач не повідомив належним чином Відповідача про тимчасове припинення робочого процесу Семенівської сільської ради на окупованій території, Відповідач дізнався лише під час отримання позовної заяви; - Позивач не надав відповідної заяви до Відповідача щодо відсутності потреби отримувати послуги з розподілу електричної енергії; - Позивач повинен був здійснити відповідні заходи для припинення власного електроспоживання;
- рішення суду, зазначене у третьому абзаці його резолютивної частини, неможливо встановити яким саме пунктом Положення необхідно керуватись Відповідачу під час здійснення перерахунку обсягів споживання електричної енергії Позивачу, оскільки п.п. 2 п. 9 Положення містить декілька позицій, за яких можливо здійснити нарахування обсягів спожитої електричної енергії у певних ситуаціях;
- Господарським судом Запорізької області належним чином не досліджені, не встановлені та не прийняті до уваги факти, наведені Відповідачем, щодо того, що жодним із нормативно-правових актів в сфері ринку електричної енергії на період оголошеного воєнного стану не передбачено заборони на постачання товарів чи послуг на території Запорізької області, які тимчасово окуповані військами російської федерації;
- Господарський суд Запорізької області належним чином не прийняв до уваги того, що Позивачем обраний неправильний неефективний спосіб для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах по даній справі.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду, які не вирішені судом окремими ухвалами.
17.06.2024 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
24.06.2024 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшла відповідь на відзив, в якій він виклав власні міркування та аргументи щодо заперечень позивача, підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.
17.02.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги в порядку п. 3 ч. 1 ст. 42 ГПК України, В яких він наголосив на тому, що заявлений обсяг спожитої електричної енергії в розмірі 87080 кВт/год за період з квітня 2022 р. по листопад 2022 р. щодо якого нарахована вартість спожитої електричної енергії та пред`явлена до стягнення (у зв`язку із виникненням боргу за спожиту електричну енергію у Позивача Семенівської сільської ради) шляхом звернення із позовною заявою ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» до Господарського суду Запорізької області - є предметом розгляду справи № 908/3320/23, саме в рамках якої судом буде надана оцінка щодо об`єктивності та правомірності нарахування обсягів спожитої електричної енергії за період з квітня 2022 р. по листопад 2022 р. та визначення правомірності нарахування суми боргу за спожиту електричну енергію за зазначений період, та, також, зокрема щодо зобов`язання здійснення перерахунку з боку АТ «Запоріжжяобленерго» у разі вирішення цього питання судом. Таким чином, суд в оскаржуваному рішенні від 15.03.2024 у справі № 908/3446/23 не мав права надавати оцінки правовідносинам, а саме щодо необ`єктивності та неправомірності нарахованих обсягів спожитої електричної енергії в розмірі 87080 кВт/год за період з квітня 2022 р. по листопад 2022 р., зобов`язання Відповідача здійснення перерахунку, оскільки дані правовідносини матимуть місце саме при розгляді справи № 908/3320/23.
28.11.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі № 908/3446/23 до закінчення перегляду ВП КАС у складі ВС справи № 280/5808/23.
В обґрунтування заявник посилається на те, що ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.11.2024 р. зупинено провадження у справі № 908/3446/23 до закінчення перегляду справи № 908/1162/23 у касаційному порядку. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.11.2025 р. у справі №908/3446/23 поновлено провадження у справі.
Однак ухвалою ВС у складі КАС від 05.11.2025 р. передано до Великої палати Верховного Суду справу № 280/5808/23 для відступу від висновків, зроблених об`єднаною палатою ВС по справі № 908/1162/23. 
Щодо Постанови Верховного суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 р. у справі № 908/1162/23, на яку посилається Позивач та якою суд дійшов висновку про застосування на тимчасово окуповані території (які окуповані з лютого 2022 р.) обмежень, визначених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на окупованій території України» без наявності спеціального рішення Кабінету Міністрів України щодо введення таких обмежень. Зазначеною постановою фактично ототожнено сам факт окупації з підставою для автоматичного застосування обмежень, визначених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на окупованій території України». Водночас, законодавство (як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час постановлення ухвали) в умовах воєнного стану передбачає обов`язкову наявність рішення Кабінету Міністрів України про поширення означених норм на території, передбачені пунктом 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону. 
Така позиція стала підставою для передачі до Великої палати Верховного суду заяви у справі 280/5808/23 з метою відступу від висновків щодо застосування вищевказаних норм права, викладених у раніше ухваленій постанові Касаційного господарського суду від 03.10.2025 р. у справі № 908/1162/23. 
Правовідносини у цій справі є подібними до правовідносин, які є предметом розгляду у справі № 280/5808/23, оскільки вирішується питання можливості застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" до правовідносин, що виникли на територіях, які були фактично окуповані, але щодо яких Кабінетом Міністрів України не приймалося окреме рішення про застосування обмежень. Спільним для цих справ є також правова природа спору, що пов`язана з визначенням умов, за яких факт окупації може бути підставою для застосування економічних обмежень, установлених зазначеними статтями Закону, а відтак - і з необхідністю наявності офіційного рішення Кабінету Міністрів України як передумови для поширення дії обмежень на відповідну територію.
Враховуючи викладене, оскільки в справі № 280/5808/23 вирішується спір у подібних правовідносинах, враховуючи відсутність правового висновку, заявник вважає, що наявні підстави для зупинення провадження у справі № 908/3446/23 до закінчення перегляду справи № 280/5808/23 у касаційному порядку. 
Розглянувши заявлене клопотання колегія суддів не вбачає наявності підстав для його задоволення виходячи з наступного. 
Порядок та умови зупинення провадження у справі врегульовано положеннями статей 227, 228 ГПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний або ж має право зупинити провадження у справі.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, зокрема, у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
За змістом пункту 4 частини першої статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи. 
Зі змісту наведеної норми вбачається, що причиною зупинення провадження у справі є неможливість її розгляду до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, яка розглядається іншим судом.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження в якій зупинено (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.08.2023 у справі №990/24/23).
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 01.03.2024 у справі № 910/17615/20 зазначив, що: по-перше, провадження у справі варто зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього; по-друге, під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо; по-третє, обов`язкова пов`язаність справи, що зупиняється, з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення.
Верховний Суд у постанові від 23.04.2025 у справі № 922/2714/23 (752/11425/22) вказав, що умовами застосування пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України є:
- об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи; тобто, неможливість для суду самостійно встановити обставини, які встановлюються судом у іншій справі;
- пов`язаність справи з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення;
- обґрунтованість судового рішення, в якому має бути проаналізовано, чи дійсно від наведених обставин залежить вирішення спору в цій справі, та належно мотивовано, що зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи зумовлюється виявленням в ній саме обставин, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено і саме це і є першопричиною перешкоди у здійсненні правосуддя в справі, що зупиняється.
Пов`язаною є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.
Тоді як під неможливістю розгляду зазначеної справи необхідно розуміти неможливість для цього господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.
Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи. 
Необхідно враховувати, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (подібний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2024 у справі № 191/4364/21).
В цій же постанові від 27.03.2024 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовий висновок - це умовивід з приводу тлумачення тієї норми права, що застосована саме Верховним Судом з метою правильного та справедливого вирішення спору у справі. Вочевидь Верховний Суд не має повноважень формулювати висновки щодо тих норм права, які ним не застосовані під час розв`язання спору.
Тобто, підставою для передачі для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів іншого касаційного суду, є конкретний висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, а не будь-який висновок чи правова оцінка фактів, зроблена Судом для обґрунтування мотивувальної частини постанови, яка може варіюватися. 
У постанові від 19.03.2021 у справі № 922/698/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги свою попередню практику (ухвала від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19) зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. 
Розвиваючи цей висновок Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 відповідаючи на питання, які правовідносини слід вважати подібними, виходила з того, що із загальної теорії права, елементами правовідносин є суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини» таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначала, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин у відповідності до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Слід також зазначити, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. 
Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц, її ухвалах від 09.06.2021 у справі № 523/7609/17, від 13.04.2023 у справі № 211/4347/15-ц.
Водночас, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2026 справу №280/5808/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» до Запорізької митниці про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у справах, на які посилається колегія суддів Касаційного адміністративного суду в своїй ухвалі від 05 листопада 2025 року, та від висновків яких вона просить відступити, правовідносини не є подібними до правовідносин у справі, рішення в якій переглядаються. Передача цієї справи на її розгляд на підставі частини третьої статті 346 КАС України є необґрунтованою, оскільки постанови Касаційного господарського суду, від висновків яких просить відступити колегія суддів Касаційного адміністративного суду, прийняті у справах, правовідносини у яких не є подібними до справи № 280/5808/23. 
Таким чином, підстави, визначені заявником для зупинення провадження у справі (подібність правовідносин у справі та відступ від висновку Верховного Суду у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23) не підтвердилися, що виключає можливість задоволення вказаного клопотання.
В судовому засіданні 11.03.2026 брали участь представники сторін. 
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
Представник відповідача (апелянта) просив суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове – про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, в тому числі з підстав, викладених у відзиві, щодо її необґрунтованості, наполягав на необхідності залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 13.11.2018 прийнято постанову № 1415 «Про видачу ПАТ «Запоріжжяобленерго» ліцензії з розподілу електричної енергії та анулювання ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами і постачання електричної енергії за регульованим тарифом».
Згідно з п. 1 вказаної постанови, НКРЕКП видано ПАТ «Запоріжжяобленерго» (код ЄДРПОУ 00130926) ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності, а саме: на території Запорізької області в межах розташування системи розподілу електричної енергії, що перебуває у власності ПАТ «Запоріжжяобленерго», та електричних мереж інших власників, які приєднані до мереж ліцензіата (з якими укладені відповідні договори згідно з законодавством).
З 01 січня 2019 року Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» розпочало провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії на території Запорізької області на підставі отриманої ліцензії, що видана на підставі постанови НКРЕКП від 13.11.2018 №1415. Тобто з 01.01.2019 позивач є Оператором системи розподілу та надає послугу з розподілу.
За приписами ст. 46 Закону України «Про ринок електричної енергії» договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором (НКРЕКП).
За умови ч. 3 підпункту 1.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ) встановлено, що договір споживача з оператором системи укладається з кожним споживачем, електроустановки якого приєднані на території діяльності оператора системи.
Відповідно до ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
На виконання вимог законодавства в сфері електроенергетики, зокрема, постанови НКРЕКП від 13.11.2018 № 1415, ПАТ «Запоріжжяобленерго» розміщено на офіційному веб-сайті ОСР: http//www.zoe.com.ua «Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії» та Заяви-приєднання. 
24.01.2022 року Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» (Оператор системи, відповідач у справі) та Семенівська сільська рада (Споживач, позивач у справі) уклали договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №72 (надалі – Договір).
Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства Договір про надання послуг з розподілу електричної енергії є публічним договором приєднання і укладений сторонами в редакції позивача, опублікованій на офіційному веб-сайті ОСР: http//www.zoe.com.ua «Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії».
У п. 1.1 Договору встановлено, що цей договір споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови розподілу (передачі) електричної енергії споживачам як послуги Оператора системи. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом приєднання споживача до умов цього договору згідно з «Заявою-приєднання», що є Додатком №1 до цього договору.
Відповідно до п. 2.3 Договору, Споживач оплачує за розподіл (передачу) електричної енергії згідно з умовами глави 5 цього Договору та інші послуги Оператора системи згідно з Додатком № 4 «Порядок розрахунків».
У розділі 3 Договору сторонами узгоджений порядок обліку електричної енергії.
Відповідно до п. 11.1 Договору, останній набирає чинності з дня приєднання Споживача до умов цього договору і діє до кінця календарного року, якщо інший термін не зазначено в заяві-приєднання. Договір вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. Договір може бути розірвано і в іншій термін за ініціативою будь-якої із сторін у порядку, визначеному законодавством України.
Додатком №1 до договору є Заява-приєднання, яка містить інформацію про перелік об`єктів, перелік точок обліку та перелік ЕІС-кодів за об`єктами. 
Цього ж дня Семенівська сільська рада (позивач) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» уклали Договір про постачання електричної енергії споживачу №72. 
Відповідно до п. 2.1 Договору про постачання, за цим договором постачальник продає електричну енергію (ДК 021:2015 – 09310000-5) споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
У листі від 22.09.2023 №007-66/4814 ПАТ «Запоріжжяобленерго» повідомило ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» про постачання електричної енергії споживачу - Семенівській сільській раді у розрахунковий період за квітень-листопад 2022 року у загальній кількості 87080 кВт/год.
Як зазначив позивач, ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» на підставі Договору про постачання електричної енергії споживачу №72 від 24.01.2022 та отриманої від ПАТ «Запоріжжяобленерго» інформації щодо обсягів спожитої електричної енергії за спірний період, були складені Акти приймання-передавання та рахунки на оплату.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. 
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (зі змінами), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022, вся територія Семенівської сільської територіальної громади (Мелітопольський район Запорізької області) є тимчасово окупованою територією України з 25.02.2022 року.
Розпорядженням сільського голови від 29.03.2022 № 01 зобов`язано: вважати юридичну особу - Семенівську сільську раду такою, що припинила провадження діяльності за юридичною адресою: вул. Першотравнева, 57, с. Семенівка, Мелітопольського району Запорізької області та на території Семенівської сільської об`єднаної територіальної громади з 01.04.2022 до моменту де окупації; припинити провадження діяльності у всіх закладах, підприємствах, установах, організаціях Семенівської сільської ради та експлуатацію адміністративних та господарських будівель і об`єктів на території Семенівської сільської об`єднаної територіальної громади з 01.04.2022 до моменту де окупації; працівників сільської ради припинити робочий процес на окупованій території Семенівської сільської об`єднаної територіальної громади, виїхати на підконтрольну українській владі територію та приступити до виконання своїх посадових обов`язків в м. Запоріжжя або дистанційно.
Позивач у позові зазначав, що орган місцевого самоврядування – Семенівська сільська рада не мала можливості споживати електроенергію, адже на території громади встановлена юрисдикція окупованої влади та її збройних формувань, адміністративні та господарські об`єкти споживача експроприйовані. Таким чином, у період, за який позивачем було нараховано оплату за використану електроенергію, а саме - з квітня по листопад 2022 року уся територія Мелітопольського району, в тому числі населені пункти Семенівської сільської територіальної громади перебували у тимчасовій окупації.
Об`єктивні та загальновідомі обставини, а саме - повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України та введення в Україні воєнного стану, знаходження Семенівської територіальної громади на тимчасово окупованій території, припинення провадження діяльності Семенівської сільської ради за юридичною адресою та припинення діяльності у всіх закладах, підприємствах, установах, організаціях Семенівської сільської ради та експлуатації адміністративних, господарських будівель і об`єктів, стали підставою для звернення позивача з позовом до суду, за яким було відкрито провадження у даній справі №908/3446/23.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача щодо зобов`язання судом відповідача за результатом прийнятого рішення встановити обсяги розподіленої електричної енергії за період з квітня по листопад 2022 року на рівні 0 кВт/год не відповідають вимогам визначеного законом порядку, оскільки перерахування обсягів електричної енергії передбачає певні дії та обставини, визначені вказаним вище Положенням, а тому задовольнив вимоги позивача в цій частині шляхом зобов`язання відповідача перерахувати нараховані Семенівській сільській раді обсяги споживання електричної енергії з квітня по листопад 2022 року згідно договору №72 від 24.01.2022 у відповідності до підпункту 2 пункту 9 Положення.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне. 
До Господарського суду Запорізької області через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява Семенівської сільської ради до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про: 
- розірвання договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №72 від 24.01.2022, укладеного Семенівською сільською радою та Публічним акціонерним товариством «ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО» на підставі заяви-приєднання до публічного договору;
- зобов`язання Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» перерахувати нараховані Семенівській сільській раді обсяги споживання електричної енергії з квітня по листопад 2022 року згідно договору №72 від 24.01.2022 на наступні: квітень 2022 року 0 кВт/год; травень 2022 року 0 кВт/год; червень 2022 року 0 кВт/год; липень 2022 року 0 кВт/год; серпень 2022 року 0 кВт/год; вересень 2022 року 0кВт/год; жовтень 2022 року 0 кВт/год; листопад 2022 року 0 кВт/год.
Позовні вимоги обґрунтовано ст.ст. 16, 651, 652, 598 ЦК України, ст. 188 ГК України, Положенням про особливості постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану, затвердженим Наказом Міністерства енергетики України №148 від 13.04.2022. 
Позивач вказує, що з 24.01.2022 між ним та відповідачем наявні господарські правовідносини, які регулюються умовами договору про надання послуг з розподілу електричної енергії. Договір був укладений на підставі заяви-приєднання. Також цього дня між позивачем та ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» був підписаний договір про постачання електричної енергії, за умовами якого постачальник зобов`язується передати електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість електричної енергії постачальнику. На підставі цього договору ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» були складені акти приймання-передавання товарної продукції за період з квітня 2022 по листопад 2022 та рахунки на оплату. Інформація щодо обсягів спожитої електричної енергії за період квітень-листопад 2022 підтверджена листом ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 22.09.2023 №007-66/4814. Позивач вважає вказані акти приймання-передавання, рахунки на оплату та інформацію щодо обсягів спожитої електроенергії незаконними, складеними в порушення вимог законодавства та договірних зобов`язань та такими, що порушують права і свободи Семенівської сільської ради, оскільки у період за який нараховано оплату за використання електроенергії, а саме - з квітня по листопад 2022 уся територія Мелітопольського району, в тому числі населені пункти Семенівської сільської об`єднаної територіальної громади перебували у тимчасовій окупації. Розпорядженням сільського голови від 29.03.2022 припинено провадження діяльності у всіх закладах, підприємствах, установах, організаціях Семенівської сільської ради та експлуатацію адміністративних та господарських будівель і об`єктів на території Семенівської сільської об`єднаної територіальної громади з 01.04.2022 до моменту деокупації. Відповідачем при складанні інформації щодо споживання електричної енергії Семенівською сільською радою не було доведено споживання позивачем електроенергії у спірний період. Також відповідачем не наведено відомостей, з яких даних комерційного обліку (покази лічильників споживання електричної енергії, інші дані щодо формування обсягів електричної енергії у розрахунковому місяці) ним були сформовані відомості щодо використання позивачем 87080 кВт/год. електричної енергії. Отже у період, за який складено вказану вище інформацію щодо споживання електричної енергії, Семенівська сільська рада не здійснювала діяльність, а на окупованій території розміщувались військові Російської Федерації, тому докази споживання поставленої на цю територію електроенергії саме Семенівською сільською радою відсутні. Надсилання відповідачу пропозиції про розірвання договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії є виключно правом, а не обов`язком позивача. Обов`язок припинення розподілу електричної енергії ОСР у присутності користувача та здійснення фіксації показів приладу обліку користувача на момент припинення розподілу електричної енергії, згідно п. 11.5.14 Кодексу систем розподілу, покладається на оператора систем розподілу. Тож відповідальність за не здійснення припинення розподілу електричної енергії повністю покладається на ПАТ «Запоріжжяобленерго», як і обсяги нарахованої електричної енергії, покладаються адміністратором розрахунків на оператора системи як втрати. Просив позовні вимоги задовольнити.
Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив, зазначивши, зокрема, про наступне. Визначення обсягів споживання електричної енергії споживача у період оголошеного воєнного стану ПАТ Запоріжжяобленерго» здійснює відповідно до вимог ПРРЕЕ ККОЕЕ, умов договору та з рахуванням особливостей, встановлених Положенням про особливості постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану, затвердженим Наказом Міністерства енергетики України від 13.04.2022 за №148. Враховуючи, що у відповідача в подальшому були відсутні підстави вносити непідтверджені і необґрунтовані покази лічильників, а здійснити перевірку достовірності наданих даних він був об`єктивно позбавлений можливості, при нарахуванні обсягів наданих послуг з розподілу електроенергії керувався п. 9 Положення, тобто за середньодобовим споживанням аналогічного періоду минулого року. Правові підстави для здійснення перерахунку обсягів розподіленої електричної енергії за вказаний період до отримання оператором системи документально підтверджених фактичних даних відсутні. Стосовно вимоги про розірвання договору відповідач зазначив, що на його адресу заява із вимогами розірвати договір №72 від 24.01.2022 не надходила, доказів її направлення не надано. Отже, позивачем не дотримано досудовий порядок врегулювання спору. Розірвання договірних відносин з позивачем можливе після припинення розподілу електричної енергії на зазначений об`єкт та здійснення фіксації показів приладу обліку на момент припинення розподілу електричної енергії згідно вимог п. 11.5.14 КСР. Вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача за результатом прийнятого рішення встановити обсяги розподіленої електричної енергії за період з квітня по листопад 2022 на рівні нуль кВт/год. не відповідають вимогам визначеного Законом порядку, оскільки перерахування обсягів електричної енергії передбачає певні дії та обставини, визначені Положенням. У п. 9 Положення зазначено, що внесення будь-яких змін до нарахованих обсягів спожитої електричної енергії оператором системи розподілу можливе лише після отримання ним документального підтвердження фактичних обсягів лічильника. Просив у задоволенні позову відмовити.
Отже, причиною виникнення спору є наявність /відсутність підстав для розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин та наявність / відсутність підстав для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок, нарахованих позивачу обсягів розподіленої електричної енергії.
Суд зазначає, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).
Із змісту ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України слідує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб та в порядку, що встановлений договором або законом. 
Згідно зі ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Порядок зміни та розірвання договорів визначений статтею 188 Господарського кодексу України, згідно якої зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.
Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.
За змістом статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Аналіз наведених вище норм права встановлює, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
В той же час чинним законодавством передбачено випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.
За змістом ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.
Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.
З наведеної норми права слідує, що розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин в судовому порядку, виходячи з принципу свободи договору, є заходами, що застосовуються за наявності підтвердження дійсної істотної зміни обставин, з яких виходили сторони, укладаючи цей правочин.
Істотна зміна обставин, у свою чергу, є оціночною категорією, яка полягає у зміні договірного зобов`язання таким чином, що його виконання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків.
При цьому закон пов`язує можливість розірвання договору у судовому порядку не лише з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України.
Як встановлено судом, у Заяві-приєднання, що є Додатком №1 до Договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 24.01.2022 №72, наведений перелік об`єктів (їх адреси) на які відповідачем надавалися послуги з електропостачання у спірний період. 
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. 
Указами Президента України строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і Указом Президента України від 05 лютого 2024 року № 49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» установлено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій. 
До переліку включається тимчасово окупована Російською Федерацією територія України, визначена відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
У переліку визначаються дата початку та дата завершення бойових дій (дата виникнення та припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Території, для яких не визначена дата завершення бойових дій (дата припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації Російською Федерацією, вважаються такими, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованими Російською Федерацією.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Частиною 1 статті 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.
З положень ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» слідує, що для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях; інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - Перелік). 
Відповідно до вказаного Переліку вся територія Мелітопольського району Запорізької області, в т.ч. територія Семенівської сільської територіальної громади, є тимчасово окупованою територією України з 25.02.2022 року.
У зв`язку з окупацією території Семенівської сільської ОТГ, Розпорядженням сільського голови від 29.03.2022 № 01 припинено провадження діяльності за юридичною адресою: вул. Першотравнева, 57, с. Семенівка, Мелітопольського району Запорізької області та на території Семенівської сільської об`єднаної територіальної громади у всіх закладах, підприємствах, установах, організаціях Семенівської сільської ради та експлуатацію адміністративних та господарських будівель і об`єктів з 01.04.2022 до моменту деокупації.
Розпорядженням сільського голови Семенівської сільської ради від 29.03.2022 №01 припинено провадження діяльності юридичної особи – Семенівської сільської ради за юридичною адресою: вул. Першотравнева, 57, с. Семенівка, Мелітопольського району Запорізької області та на території Семенівської сільської об`єднаної територіальної громади з 01.04.2022 року до моменту деокупації. Припинено провадження діяльності у всіх закладах, підприємствах, установах, організаціях Семенівської сільської ради та експлуатацію адміністративних та господарських будівель і об`єктів на території Семенівської сільської об`єднаної територіальної громади з 01.04.2022 року до моменту деокупації. Працівників сільської ради зобов`язано припинити робочий процес на окупованій території Семенівської сільської об`єднаної територіальної громади, виїхати на підконтрольну українській владі територію та приступити до виконання своїх посадових обов`язків в м. Запоріжжя або дистанційно.
Таким чином, як зазначив позивач та вбачається з матеріалів справи, починаючи з 01.04.2022 Семенівська сільська рада не мала можливості споживати електричну енергію за вказаними у Заяві-приєднанні об`єктами.
З наведених вище обставин слідує, що у період за який відповідачем було нараховано обсяги споживання електроенергії уся територія Мелітопольського району, в тому числі населені пункти Семенівської сільської об`єднаної територіальної громади перебували у тимчасовій окупації. Позивач припинив свою діяльність, тобто послугами відповідача щодо споживання електричної енергії не користувався, у зв`язку з його відсутністю на об`єктах вказаних у Заяві-приєднанні до договору. 
З огляду на все вищевикладене, вбачається наявність всіх чотирьох вимог, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України, а саме:
1) на момент укладення договору сторони не могли виходити з того, що розпочнеться військова агресія Російської Федерації проти України та об`єкти споживання позивача будуть захоплені збройними формуваннями держави-агресора; 
2) позивач, як заінтересована сторона, при всій турботливості та обачності, які від нього вимагалися, не міг усунути причини настання цих обставин, тобто позивач не мав можливості протидіяти збройним формуванням держави-агресора по захопленню території розташування об`єкту споживання; 
3) подальше виконання договору порушує майнові інтереси позивача і позбавляє його того, на що він розраховував при укладенні договору, оскільки послугами з розподілу електричної енергії позивач фактично не користується;
4) із суті договору та звичаїв ділового обороту не випливає те, що позивач зобов`язаний нести збитки, здійснюючи взаєморозрахунок за послуги розподілу електричної енергії, фактично при цьому не отримуючи ці послуги, а відповідач, в свою чергу, буде отримувати все, на що розраховував при укладенні договору.
За таких обставин, приймаючи до уваги наявність істотної зміни обставин, а саме: окупацію території Мелітопольського району Запорізької області, у тому числі населені пункти Семенівської об`єднаної територіальної громади, припинення робочого процесу сільської ради, виїзд сільської ради (її працівників) на підконтрольну українській владі територію, відсутність можливості користуватися послугами відповідача, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача про розірвання договору про надання послуг з розподілу електричної енергії № 72 від 24.01.2022, укладеного Семенівською сільською радою та ПАТ «Запоріжжяобленерго».
Доводи апеляційної скарги не доводять обставин неправильного застосування судом норм законодавства при вирішенні даної позовної вимоги, адже враховуючи об`єктивні та загальновідомі обставини, а саме повномасштабне вторгнення держави-агресора на територію України, введення воєнного стану та те, що Семенівська територіальна громада, до якої належить позивач, входить до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією території України, що призвело до припинення робочого процесу сільської ради, виїзду її працівників на підконтрольну територію, про що підмовлявся відповідач, неможливості користуватися послугами з розподілу електричної енергії, наявні всі підстави для розірвання договору у відповідності до ст. 652 ЦК України.
Щодо посилання апелянта (відповідача) на недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору стосовно вимог про розірвання договору № 72 від 24.01.2022, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
Разом з тим, аналіз положень статей 651, 652 Цивільного кодексу України свідчить про те, що право на розірвання договору в судовому порядку має будь-яка сторона договору у певних, визначених законом (зазначених судом вище) випадках. Одностороннє розірвання договору у випадках, передбачених законом чи договором, та розірвання договору в судовому порядку є різними окремими способами розірвання договору. Закон передбачає право будь-якої сторони договору на його розірвання в судовому порядку, не обмежує це право можливістю звернення до суду лише тієї сторони договору, яка в силу закону чи умов договору має право на одностороннє розірвання договору.
За змістом ч.ч. 2 та 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. 
Відповідно до частин 2-4 статті 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. 
Отже стаття 188 Господарського кодексу України визначає порядок зміни/розірвання господарських договорів. Правила, передбачені ч.ч. 2-4 ст. 188 Господарського кодексу України, є матеріально-правовими, а не процесуальними. Процедура, передбачена ними, не відноситься до випадків обов`язкового досудового врегулювання спору в розумінні частини третьої статті 124 Конституції України. 
Частинами 2 та 3 статті 188 Господарського кодексу України встановлений порядок проведення сторонами договору переговорів щодо добровільної зміни чи розірвання договору. Частина 4 цієї статті передбачає можливість (право) заінтересованої сторони на звернення до суду, якщо виник спір. 
Обставина того, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення (розірвання) договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині 2 статті 651 Цивільного кодексу України.
Право особи на звернення до суду з вимогою про розірвання договору у передбаченому законом випадку відповідає способам, передбаченим статтею 16 ЦК України (зміна чи припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.
Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 1, 2, 4, 5, 8, 10, 11 частини третьої статті 2 ГПК України).
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинно чинитися правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
Аналогічні правові висновки Верховного Суду щодо застосування статті 188 Цивільного кодексу України у правовідносинах, пов`язаних з розірванням договорів, відображені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №920/418/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18; постановах Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 910/20557/17, від 18.04.2019 у справі № 910/22752/17.
Отже, надсилання відповідачу пропозиції про розірвання договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії є виключно правом, а не обов`язком позивача, тому недотримання вимог частини другої статті 188 Господарського кодексу України щодо надсилання іншій стороні пропозиції про розірвання договору не позбавляє позивача права звернутися до суду з позовом до відповідача про розірвання договору за наявності спору. 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.03.2021 у справі № 910/3104/20.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Щодо заявленої позивачем вимоги про зобов`язання ПАТ «Запоріжжяобленерго» перерахувати нараховані Семенівській сільській раді обсяги споживання електричної енергії з квітня по листопад 2022 року згідно договору №72 від 24.01.2021 на наступні: квітень 2022 року – 0кВт/год; травень 2022 року – 0кВт/год; червень 2022 року – 0кВт/год; липень 2022 року – 0кВт/год; серпень 2022 року – 0кВт/год; вересень 2022 року – 0кВт/год; жовтень 2022 року – 0кВт/год; листопад 2022 року – 0кВт/год, апеляційний суд зазначає наступне. 
За приписами ч. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Правовідносини, які пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії між учасниками ринку електричної енергії (ліцензіатами з виробництва, передачі, розподілу або постачання електричної енергії) та споживачами електричної енергії регулюються Законом України "Про ринок електричної енергії" та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ, Правила № 312), які визначають правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.
Стаття 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначає, що учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, зокрема, договори про надання послуг з розподілу та про постачання електричної енергії споживачу.
Розподіл електричної енергії - транспортування електричної енергії від електроустановок виробників електричної енергії або електроустановок оператора системи передачі мережами оператора системи розподілу, крім постачання електричної енергії (стаття 1 Закону України "Про ринок електричної енергії").
Відповідно до частини першої статті 45 Закону України "Про ринок електричної енергії" розподіл електричної енергії здійснюється оператором системи розподілу. Діяльність з розподілу електричної енергії підлягає ліцензуванню відповідно до законодавства. 
За змістом статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами. Умови постачання електричної енергії, права та обов`язки електропостачальника і споживача визначаються договором постачання електричної енергії споживачу. У договорі постачання електричної енергії споживачу визначаються, зокрема, строк дії договору, умови припинення, пролонгації та розірвання договору, зокрема в односторонньому порядку споживачем у разі зміни електропостачальника, а також умови дострокового розірвання договору із зазначенням наявності чи відсутності санкції (штрафу) за дострокове розірвання договору. Жодне положення договору постачання електричної енергії споживачу не має створювати обмежень права споживача на зміну електропостачальника. Крім того, договір не може містити положення, що накладають додаткові фінансові зобов`язання на споживача, який здійснює зазначене право. В іншому разі таке положення вважається недійсним з моменту укладення договору.
Відповідно до пункту 2.1.1. ПРРЕЕ, у редакції, чинній на момент укладення Договору з відповідачем, результатом розподілу (передачі) електричної енергії на роздрібному ринку є забезпечення можливості отримання відповідним суб`єктом роздрібного ринку електричної енергії необхідного обсягу електричної енергії та рівня електричної потужності із забезпеченням параметрів якості електропостачання, які відповідають установленим стандартам, та категорії надійності електрозабезпечення відповідно до договору в точках приєднання електроустановок учасників роздрібного ринку. Відповідно до договорів про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, що укладаються зі споживачем та електропостачальником відповідно до цих Правил, оператор системи передачі згідно з Кодексом системи передачі та оператори систем розподілу згідно з Кодексом систем розподілу здійснюють, відповідно, передачу та розподіл електричної енергії на роздрібному ринку в точку розподілу до електроустановки споживача на території діяльності відповідного оператора системи. 
Пунктом 3.1.1 ПРРЕЕ передбачено, що постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником «останньої надії». Ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника останньої надії визначаються у встановленому законодавством порядку.
Згідно з пунктом 4.1 ПРРЕЕ розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на роздрібному ринку, між учасниками цього ринку здійснюються у грошовій формі відповідно до укладених договорів.
Відповідно до пункту 4.3 ПРРЕЕ дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг.
Пунктом 5.1.1 ПРРЕЕ встановлено, що оператор системи має право отримувати своєчасно плату за надання послуги з розподілу або передачі електричної енергії та плату за перетікання реактивної електричної енергії відповідно до умов договорів та законодавства України.
У пункті 5.5.5 ПРРЕЕ визначено, що споживач електричної енергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.
Кодекс комерційного обліку електричної енергії затверджено постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 311 (далі - Кодекс комерційного обліку).
Пунктом 8.6.10 Кодексу комерційного обліку електричної енергії передбачено, що перевірка достовірності даних засобів комерційного обліку електричної енергії (ЗКО) безпосередньо на місці їх установлення забезпечується сторонами за необхідності, але не рідше ніж один раз на шість місяців, про що складається відповідний акт контрольного огляду даних засобів комерційного обліку електричної енергії (ЗКО).
Відповідно до абзаців 3-6 пункту 2.3.5 ПРРЕЕ у разі виникнення у споживача сумніву у правильності показів розрахункових засобів вимірювальної техніки або визначення суми у пред`явленому до оплати документі щодо оплати за постачання або розподіл (передачу) електричної енергії споживач подає про це заяву учаснику роздрібного ринку, який надав розрахунковий документ. Учасник ринку протягом 5 робочих днів від дня одержання заяви перевіряє документ (рахунок) щодо оплати електричної енергії, послуг з розподілу (передачі), комерційного обліку електричної енергії, компенсації перетікань реактивної електричної енергії тощо, у разі необхідності звертається в установленому Кодексом комерційного обліку порядку щодо перевірки даних комерційного обліку. На підставі отриманих за результатами перевірки даних комерційного обліку електропостачальник, оператор системи та постачальник послуг комерційного обліку за необхідності проводять відповідні коригування. За результатами перевірки учасник роздрібного ринку повідомляє споживача.
Згідно з пунктом 8.6.16. Кодексу комерційного обліку електричної енергії у разі виявлення у платіжному документі помилкових показів лічильника споживач має повідомити про це відповідного оператора системи/ППКО та електропостачальника та надати фактичні покази лічильника. Водночас індивідуальному побутовому споживачу достатньо надати фактичні покази лічильника оператору системи розподілу або електропостачальнику.
Таким чином, виставлений рахунок за умов сумнівів у правильності певних показників, їх помилковості тощо може підлягати перевірці та подальшому коригуванню за зверненням споживача, а у свою чергу відповідні суб`єкти зобов`язані здійснити перевірку, звіряння виставлених рахунків та зазначених у них даних. 
Подібні за містом висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 04.11.2023 у справі № 922/5404/23, від 05.03.2026 у справі № 908/3151/23.
Відповідно до положень пункту 10.1.2 Кодексу комерційного обліку, керівництво або уповноважені представники сторін зобов`язані докладати зусиль для вирішення суперечок шляхом проведення переговорів, пошуку взаємоприйнятних рішень, вирішення суперечки своєчасно і в повному обсязі, продовження строків врегулювання розбіжностей тощо.
У пункті 10.1.4 Кодексу комерційного обліку визначено, що у разі недосягнення сторонами згоди вирішення зазначених суперечок проводиться АКО, Регулятором або в судовому порядку.
Відповідно до пункту 2.3.14 ПРРЕЕ постачальник послуг комерційного обліку забезпечує зняття показів засобів вимірювальної техніки відповідно до Кодексу комерційного обліку.
Пунктом 8.6.10 Кодексу комерційного обліку електричної енергії передбачено, що перевірка достовірності даних засобів комерційного обліку електричної енергії (ЗКО) безпосередньо на місці їх установлення забезпечується сторонами за необхідності, але не рідше ніж один раз на шість місяців, про що складається відповідний акт контрольного огляду даних засобів комерційного обліку електричної енергії (ЗКО).
Згідно з пунктом 8.6.1 Кодексу комерційного обліку електричної енергії зчитування показів з лічильників, встановлених у споживачів, може здійснюватися споживачем, а також оператором системи або постачальником послуг комерційного обліку (ППКО - у ролі оператора зчитування даних з лічильників (ОЗД)) відповідно до цього Кодексу та умов договору.
Отже, чинне законодавство передбачає, що зчитування показів лічильників, встановлених у споживачів, може здійснюватися споживачем, а також оператором системи або постачальником послуг комерційного обліку (ППКО), відповідно до Кодексу комерційного обліку електричної енергії та умов договору про постачання електричної енергії споживачу.
Згідно з положеннями пункту 8.6.15 Кодексу комерційного обліку дані, отримані безпосередньо оператором системи під час перевірки мають вищий пріоритет ніж дані зазначені споживачем.
Звертаючись до суду з позовом Семенівська сільська рада не погоджується з наведеним ПАТ "Запоріжжяобленерго" обсягом розподіленої електричної енергії та зазначає, що території, на яких розташовані об`єкти споживання електричної енергії у період за який відповідач здійснив нарахування обсягів розподіленої електричної, розташовані в межах Семенівської сільської територіальної громади Мелітопольського району Запорізької області, яка у спірний період нарахування була під окупацією РФ, натомість відповідно до приписів Положення № 148 мав обов`язок визначати обсяги споживання на окуповані території рівними нулю.
Суд звертає увагу, що у провадженні об`єднаної палати Касаційного господарського Суду у складі Верховного Суду перебувала справа № 908/1162/23 з метою від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23. Зокрема, в частині того, що достатнім для застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 131 Закону № 1207-VII є розповсюдження дії цього Закону на спірні правовідносини з огляду на приписи статті 2 Закону (до закінчення перегляду судового рішення Об`єднаною палатою у справі № 908/1162/23 Суд зупиняв касаційне провадження у справі № 908/3151/23).
Предметом розгляду Об`єднаною палатою було питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 131 Закону № 1207-VII до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією".
Відповідно пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
У справі № 908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема виснував, що:
"… Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону № 1207-VII було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно" № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку".
Як зазначила Об`єднана палата у своїй постанові, "… з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону № 1207-VII не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України 06.12.2022 затвердив постанову "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією", відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, датою окупації Мелітопольської міської територіальної громади визначено 25.02.2022.
Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України" правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася".
З огляду на викладене у постанові зі справи № 908/1162/23, Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові зі справи № 910/9680/23 про поширення положень статті 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі №908/1162/23 про відмову в позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 131 Закону № 1207-VII, є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.
Колегія суддів враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі №908/1162/23 відповідно до положень частини четвертої статті 236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Відповідно до статті 131 Закону № 1207-VII (зазначеною статтею Закон доповнено згідно із Законом № 1618-IX від 01.07.2021 із подальшими змінами) її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
Тобто ПАТ «Запоріжжяобленерго» помилково вважає, що «жодним НПА не передбачено заборони на постачання електроенергії на території Запорізької області, які тимчасово окуповані військами російської федерації».
Враховуючи наведене вище, а також за наявності у матеріалах справи доказів, що спірні нарахування відповідачем проводилися з урахуванням точок комерційного обліку на об`єктах, які розташовані на тимчасово окупованій території Запорізької області, апеляційний суд вважає правомірним застосування господарським судом до спірних відносин положень статті 131 Закону №1207-VII, відхиляючи протилежні аргументи апелянта як необґрунтовані. 
При цьому твердження скаржника про те, що «позивач мав здійснити виконання своїх договірних зобов`язань не лише в частині розрахунків, а й надання актів про обсяги спожитої електричної енергії», є безпідставними, оскільки територія Семенівської територіальної громади є окупованою. Те, що відповідачу не було відомо про розпорядження сільського голови про припинення провадження діяльності у всіх закладах, підприємствах, установах, організаціях Семенівської сільської ради та експлуатацію адміністративних та господарських будівель і об`єктів на території Семенівської сільської об`єднаної територіальної громади з 01.04.2022 р. до моменту деокупації, не впливає на правильну оцінку обставин судом, адже окупація Семенівської громади є загальновідомим фактом.
Крім того, як вбачається зі змісту листа Запорізької обласної військової адміністрації від 06.07.2023 № 05792/08-22 «Про вирішення питання погашення заборгованості за спожиту електроенергію» з 01.04.2022 року електроустановки, що знаходяться на окупованій території не контролюються відповідними українськими компаніями (зокрема ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» та ПАТ «Запоріжжяобленерго») та не здійснюється постачання електроенергії виробленої на підконтрольній території України.
Відтак встановлення обсягів спожитої електричної енергії позивачем є неможливим.
До того ж, суд приймає до уваги, що відповідно до абзацу другого п.п. 1 п. 8 Положення Операторам системи дозволяється обґрунтовано відмовляти споживачу, електропостачальнику та відповідній військовій адміністрації у здійсненні робіт з припинення електропостачання у випадку відсутності забезпечення безпеки виконання таких робіт. 
ПАТ «Запоріжжяобленерго» саме зазначає, що «в умовах воєнного стану на території України та окупації військами російської федерації частини території Запорізької області, де розміщені потужності Позивача, не має можливості провести технічні заходи щодо припинення послуги з розподілу електричної енергії споживачу, провести обстеження об`єктів споживача на предмет їх підключення до електричних мереж, підтвердження фактичного пошкодження/руйнування електроустановки та зняття показів засобу комерційного обліку електричної енергії із оформленням у встановленому порядку відповідних документів (актів), оскільки це безпосередньо ставить під загрозу життя, здоров`я та безпеку працівників Відповідача».
У той же час, оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо застосування судом положень пункту 9 Положення № 148, колегія суддів зазначає таке.
З метою забезпечення безпеки постачання електричної енергії споживачам Міністерством енергетики України видано наказ від 13.04.2022 № 148 "Про врегулювання питань щодо постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану", яким затверджено Положення про особливості постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану.
Вказаний наказ набув чинності з дня його опублікування 06.05.2022 і діяв і до 05.12.2023.
Так, пунктом 9 цього Положення визначено, що обсяги споживання електричної енергії визначаються з урахуванням таких особливостей:
1) обсяги споживання електричної енергії на об`єктах споживачів визначаються відповідно до вимог Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП, від 14.03.2018 № 311 (у редакції постанови НКРЕКП, від 20.03.2020 № 716) (далі - Кодекс комерційного обліку електричної енергії), крім об`єктів споживачів, розташованих на територіях, на яких ведуться бойові дії, або на тимчасово окупованих територіях;
2) обсяги споживання електричної енергії на територіях, на яких ведуться бойові дії, або на тимчасово окупованих територіях визначаються:
- з урахуванням фактичних показів лічильника(ів) у разі отримання таких показів за допомогою засобів дистанційної передачі даних (АСКОЕ) або переданих споживачем чи персоналом оператора системи, або постачальником послуг комерційного обліку (ППКО), або постачальником електричної енергії (для населення);
- приймаються рівними нулю за період(и) відсутності електропостачання тривалістю більше ніж 24 години в розрахунковому періоді для споживачів, об`єкти яких заживлені від певного вузла/району/області електричних мереж оператора системи, з яких був відсутній відпуск електричної енергії споживачам;
- приймаються рівними нулю - з дня пошкодження/руйнування електроустановки споживача до непридатного для споживання стану відповідно до підтвердженої оператором системи або Держенергонаглядом заяви споживача;
- у порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку електричної енергії, для кожної категорії споживачів (побутові, малі непобутові, інші непобутові) за їх середньодобовим споживанням в аналогічному періоді попереднього року із застосуванням коефіцієнта приросту/зниження споживання електричної енергії, розрахованого для відповідного періоду та території ліцензованої діяльності оператора системи, що здійснюють розподіл електричної енергії відповідному споживачу.
Коефіцієнт приросту/зниження споживання електричної енергії розраховується у відносних одиницях з точністю до чотирьох цифр після коми, як співвідношення величин обсягу відпуску електричної енергії споживачам у розрахунковому місяці за наявними у оператора системи фактичними даними станом на перше число календарного місяця, наступного за розрахунковим, до величини обсягу відпуску електричної енергії споживачам в аналогічному розрахунковому місяці попереднього року у відповідному вузлі/районі/області електричних мереж оператора системи;
3) оператор системи з урахуванням підстав, зазначених в абзацах третьому та четвертому підпункту 2 цього пункту, має перерахувати обсяги електричної енергії на підставі заяви споживача із дати підтвердженого виникнення підстав.
Після отримання оператором системи або постачальником послуг комерційного обліку електричної енергії документально підтверджених фактичних показів лічильника(ів), у тому числі після припинення чи скасування воєнного стану, щомісячні обсяги спожитої електричної енергії споживачем визначаються за середньодобовим обсягом споживання, який розраховується на основі зафіксованих двох останніх послідовно зчитаних показів лічильника(ів) та кількості днів між цими зчитуваннями (без урахування днів, коли відбувались перерви в електропостачанні споживача). 
З огляду на положення частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та частини четвертої статті 236 ГПК України колегія суддів вважає за необхідне звернутися до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2025 у справі № 916/1650/23, а саме:
"Так, відповідно до Законів України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", "Про ринок електричної енергії", Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні", від 14.03.2022 № 133 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", з метою забезпечення безпеки постачання електричної енергії споживачам Міністерством енергетики України видано наказ від 13.04.2022 № 148 «Про врегулювання питань щодо постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану», яким затверджено Положення про особливості постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану. Вказаний наказ набув чинності з дня його опублікування 06.05.2022 і діяв і до 05.12.2023.
Водночас з огляду на ієрархію нормативно-правових актів, враховуючи приписи статті 131 Закону № 1207-VII про заборону передачі електроенергії на тимчасово окуповану територію (і така заборона має абсолютний характер), Положення про особливості постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану не регулювало (і не могло регулювати) питання електропостачання на тимчасово окупованій території.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що доведення/не доведення позивачем обставин фактичної поставки електроенергії на тимчасово окуповану територію, як і здійснення оплати за неї, не має правового значення для вирішення спору у цій справі".
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.11.2025 у справі № 922/5404/23, від 05.03.2026 у справі № 908/3151/23.
Отже, суд першої інстанції допустив неправильне застосування вищевказаних норм права, а саме задовольняючи позовну вимогу про зобов`язання відповідача перерахувати нараховані обсяги споживання електричної енергії з квітня по листопад 2022 року згідно договору №72 від 24.01.2022, поклав обов`язок здійснити їх у відповідності до підпункту 2 пункту 9 Положення № 148, яке не регулювало (і не могло регулювати) питання електропостачання на тимчасово окупованій території, з огляду на абсолютну заборону передачі електроенергії згідно з приписами статті 131 Закону № 1207-VII, відповідно мав задовольнити позов повністю у редакції прохальної частини позову та визначати обсяги споживання рівними нулю.
При цьому апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на те, що Господарський суд Запорізької області належним чином не прийняв до уваги того, що Позивачем обраний неправильний неефективний спосіб для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах по даній справі, виходячи з наступного. 
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Натомість під способом захисту цивільного права чи інтересу розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (аналогічний висновок, викладений у п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, у п. 67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.07.2021 у справі № 903/1030/19). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (подібний висновок, викладений в п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц та п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18). 
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 09.02.2021 у справі №381/622/17, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55)).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц виснувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (пункт 58).
Аналогічні висновки приведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20 (пункт 85), від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 (пункт 31), від 20.06.2023 у справах № 554/10517/16-ц (пункт 7.47) та №633/408/18 (пункт 11.12).
Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16.09.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).
Апеляційний суд звертає увагу, що застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98).
Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (пункт 94), від 20.10.2021 у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/190 (пункт 5.6), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати. 
Як вже було зазначено, надання послуг з розподілу (транспортування електричної енергії лініями електропередач до тимчасово окупованої території України) заборонено Законом України від 15.04.2014 №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
А відповідно до листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 21.04.2023 № 4316/20.5/7-23 у зв`язку з перебуванням певних територій у тимчасовій окупації оператор систем розподілу (ОСР) не контролює власні електромережі на час окупації, що також засвідчено листом Запорізької обласної військової адміністрації від 06.07.2023 № 05792/08-22), відтак ОСР (в даному випадку ПАТ “Запоріжжяобленерго”) не має можливості відстежувати обсяги надходження електроенергії до мереж розподілу, а також, оскільки неможливо визначити від чиїх мереж здійснюється розподіл та куди надходить вироблена електроенергія під час окупації території, покази по об`єктах споживачів, розташованих на окупованих територіях, як щодо споживання, так і щодо генерації, мають прийматися рівними нулю.
З огляду на вище викладені обставини, враховуючи знаходження об`єкта(ів) споживання на окупованій території, визначення ПАТ «Запоріжжяобленерго» обсягів споживання електричної енергії Семенівською сільською радою за період квітень-листопад 2022 року в загальній кількості 87080 кВт/год (додаток до листа від 22.09.2023 №007-66/4814) не можна визнати об`єктивним та правомірним. 
Таким чином, позивач правомірно скористався наданим йому законом правом звернення до суду з вимогами про зобов`язання відповідача виконати визначений діючим законодавством обов`язок перерахувати обсяги електричної енергії за зверненням споживача.
Можливість застосування такого способу захисту порушених прав споживача як самостійно заявленого підтверджена також у постанові Верховного Суду від 04.11.2025 у справі № 922/5404/23 та не спростована при розгляді судом касаційної інстанції іншої подібної до даних правовідносин справи № 908/3151/23.
До того ж, колегія суддів враховує той факт, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 27.11.2023 було зупинено провадження у справі № 908/3320/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» до Семенівської сільської ради про стягнення 374 618 грн 61 коп. заборгованості за спожиту електричну енергію за період: квітень листопад 2022 згідно з Договором про постачання електричної енергії споживачу, який був укладений 24.01.2022 за № 72 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 908/3446/23.
Ухвала суду мотивована тим, що враховуючи, що підставою для звернення до суду з позовом у даній справі № 908/3320/23 є Договір про постачання електричної енергії споживачу, який був укладений 24.01.2022 за № 72 та рахунки за постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг за період: квітень 2022-листопад 2022, у відповідності до яких обсяг використаної електричної енергії Семенівською сільською радою складає 87080 кВт/год на суму 374 618 грн 61 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача, а спожитий обсяг електричної енергії Семенівською сільською радою за спірний період підтверджується повідомленням-листом адміністратора комерційного обліку ПАТ «Запоріжжжяобленерго», тоді як, предметом спору у справі № 908/3446/23 є зобов`язання ПАТ «Запоріжжяобленерго» перерахувати нараховані Семенівській сільській раді обсяги споживання електричної енергії з квітня по листопад 2022 року згідно Договору №72 від 24.01.2022 на наступні: квітень 2022 року 0 кВт/год; травень 2022 року 0 кВт/год; червень 2022 року 0 кВт/год; липень 2022 року 0 кВт/год; серпень 2022 року 0 кВт/год; вересень 2022 року 0кВт/год; жовтень 2022 року 0 кВт/год; листопад 2022 року 0 кВт/год., розгляд справи № 908/3320/23 є об`єктивно неможливим до розгляду справи № 908/3446/23.
Ухвала Господарського суду Запорізької області від 27.11.2023 у справі № 908/3320/23 набрала законної сили та є чинною, відповідно колегією суддів відхиляються аргументи апелянта, що «саме в рамках справи № 908/3320/23 судом може бути надана оцінка щодо об`єктивності та правомірності нарахування обсягів спожитої електричної енергії за період з квітня 2022 р. по листопад 2022 р. та визначення правомірності нарахування суми боргу за спожиту електричну енергію за зазначений період, та, також, зокрема щодо зобов`язання здійснення перерахунку з боку АТ «Запоріжжяобленерго» у разі вирішення цього питання судом».
В свою чергу, є безпідставними доводи апеляційної скарги, що «лист НКРЕКП за № 4316/20.5/7-23 від 21.04.2023 р. не є нормативно-правовим актом, не підлягає обов`язковому офіційному опублікуванню та не спрямований на встановлення, зміну або відмову (скасування) правових норм», адже визначальним у спірних правовідносинах є саме застосування приписів Закону №1207-VII про абсолютну заборону надання послуг з розподілу електричної енергії до тимчасово окупованої території України, що логічно зумовлює неможливість визначення показів по об`єктах споживачів інакше, а ніж на рівні 0.
Водночас, підсумовуючи усе вище викладене, апеляційний суд вважає, що господарський суд дійшов правильного висновку про те, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню, однак неправильно виклав абзац 3 резолютивної частини рішення, визначивши самостійно спосіб захисту, який є нечітким та не узгоджується з приписами Закону №1207-VII, при цьому вийшовши за межі позовних вимог. 
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача частково знайшли своє підтвердження, а тому її слід задовольнити частково: рішення Запорізької області від 15.03.2024 належить змінити як таке, що прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, а саме виклавши абзац 3 резолютивної частини в такій редакції:
«Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго», код ЄДРПОУ 00130926 (вул. Сталеварів, буд. 14, м. Запоріжжя, 69035) перерахувати нараховані Семенівській сільській раді, код ЄДРПОУ 20525354 (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 164) обсяги споживання електричної енергії з квітня по листопад 2022 року згідно договору №72 від 24.01.2022 на наступні: квітень 2022 року 0 кВт/год; травень 2022 року 0 кВт/год; червень 2022 року 0 кВт/год; липень 2022 року 0 кВт/год; серпень 2022 року 0 кВт/год; вересень 2022 року 0кВт/год; жовтень 2022 року 0 кВт/год; листопад 2022 року 0 кВт/год».
В решті оскаржуване рішення належить залишити без змін, адже скаржником не спростовано мотивів та висновків суду першої інстанції в іншій його частині.
Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Так, судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 129 ГПК України).
Як визначено ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. 
Зважаючи на результат апеляційного перегляду оскаржуваного рішення та фактичного вирішення справи на користь позивача, а також враховуючи, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, на підставі приписів ст. 129 ГПК України, суд вважає за можливе покласти судові витрати зі сплати судового збору на відповідача.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на рішення Господарського суду Запорізької області від 15.03.2024 у справі № 908/3446/23 задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 15.03.2024 у справі № 908/3446/23 змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини в такій редакції:
«Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго», код ЄДРПОУ 00130926 (вул. Сталеварів, буд. 14, м. Запоріжжя, 69035) перерахувати нараховані Семенівській сільській раді, код ЄДРПОУ 20525354 (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 164) обсяги споживання електричної енергії з квітня по листопад 2022 року згідно договору №72 від 24.01.2022 на наступні: квітень 2022 року 0 кВт/год; травень 2022 року 0 кВт/год; червень 2022 року 0 кВт/год; липень 2022 року 0 кВт/год; серпень 2022 року 0 кВт/год; вересень 2022 року 0кВт/год; жовтень 2022 року 0 кВт/год; листопад 2022 року 0 кВт/год».
В решті рішення Господарського суду Запорізької області від 15.03.2024 у справі №908/3446/23 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго».
Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Запорізької області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 13.04.2026

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя А.Є. Чередко