ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 р.	Справа № 520/33718/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Григоренко І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., м. Харків по справі № 520/33718/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Держпраці у Харківській області   
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) через свого представника - адвоката Ус Марину Володимирівну, звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом (сформований в системі "Електронний суд" 27.12.2025, зареєстрований судом 29.12.2025) до Головного управління Держпраці у Харківській області (далі відповідач, ГУ Держпраці у Харківській області), в якому просила суд:
- відкрити провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 . У разі, якщо суд дійде висновку про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду, – поновити ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з цією позовною заявою, визнавши причини його пропуску поважними;
- визнати протиправним та скасувати Наказ Голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області № 08-03/304 від 29.11.2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління з питань праці – начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб та інших нормативно-правових актів;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління з питань праці – начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб та інших нормативно-правових актів або на аналогічній посаді, що відповідає її освітньому рівню, профілю професійної компетентності та кваліфікаційному досвіду роботи;
- стягнути з Головного Управління Держпраці у Харківській області (код ЄДРПОУ 39779919) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.11.2022 року по день ухвалення рішення суду з відрахуванням належних до сплати податків та зборів;
- витребувати у відповідача Головного Управління Держпраці у Харківській області (код ЄДРПОУ 39779919) належним чином засвідчену копію Наказу про звільнення № 08-03/304 від 29.11.2022 року ОСОБА_1 ;
- витребувати у відповідача Головного Управління Держпраці у Харківській області (код ЄДРПОУ 39779919) довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 за останні два повних календарних місяці роботи, що передували місяцю звільнення (а саме: за вересень та жовтень 2022 року);
- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.
Щодо поновлення строку звернення до адміністративного суду (клопотання про поновлення процесуального строку) зазначила, що дізналася про сам факт свого звільнення, точну дату припинення державної служби, номер та дату оскаржуваного наказу лише 02 грудня 2025 року. Ця інформація стала доступною виключно після отримання офіційної відповіді представником Фірсової Н.А. (М.В. Ус) Листа від Комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області (Лист Вих. № ХК/1/1587-22), коли представник був одночасно повідомлений про припинення трудових правовідносин довірителя ( ОСОБА_1 ) через ліквідацію роботодавця, а також про те, що функції роботодавця наразі виконує Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (Код ЄДРПОУ: 44730367). До цього моменту Позивач перебувала у стані повної правової невизначеності. Відсутність будь-якої офіційної комунікації з боку роботодавця створювала у Позивача «легітимні очікування» (legitimate expectations) щодо перебування у стані простою чи призупинення дії трудового договору, враховуючи воєнний стан. Таким чином, позивач вважає, що перебіг місячного строку на звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України, розпочався для неї лише 02.12.2025 року. Оскільки позов подається у грудні 2025 року, тобто в межах одного місяця з моменту отримання наказу, строк звернення є дотриманим.
Крім того позивач зазначила, що пропуск строку також обумовлений об`єктивними, непереборними обставинами, що виникли внаслідок повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України, що визнано загальновідомим фактом: проживання в зоні активних бойових дій: адреса реєстрації та фактичного проживання Позивача - місто Харків, житловий масив Північна Салтівка (вул. Гвардійців-Широнінців). Цей район міста зазнав найбільш масованих, жорстоких та руйнівних обстрілів артилерією, РСЗВ та авіацією ворога. Зруйнована інфраструктура, відсутність комунікацій та постійна загроза фізичного знищення унеможливлювали нормальне життя та функціонування; вимушена евакуація: існування реальної загрози життю та здоров`ю змусили Позивача евакуюватися за кордон для фізичного збереження життя, що підтверджується копією паспорта з відмітками про перетин державного кордону 02.05.2022. Перебування за кордоном у статусі особи, що рятується від війни, пов`язане з побутовою невлаштованістю та обмеженим доступом до української правової системи; тяжкий психоемоційний стан та сімейні обставини: Позивач перебувала у надзвичайно тяжкому психологічному стані, що створювало об`єктивний психологічний бар`єр для активного захисту своїх прав. Це пов`язано з мобілізацією її сина - ОСОБА_2 (1994 р.н.) - до лав Збройних Сил України. Постійні переживання матері за життя сина, що перебуває на фронті, у поєднанні з вимушеною еміграцією та втратою майнової стабільності, є поважною причиною, що виправдовує затримку у зверненні за правовою допомогою. 
Отже, як зазначила позивач, лише після 02.12.2025 їй стало відомо про звільнення, його причину (ліквідація роботодавця (ГУ Держпраці у Харківській області), а також про те, що це була фактично не ліквідація, а реорганізація, оскільки функції роботодавця почало виконувати Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (Код ЄДРПОУ: 44730367). До грудня 2025 року позивач не була обізнана із цими обставинами.
01.01.2026 ГУ Держпраці у Харківській області було подано до суду першої інстанції заперечення проти заяви позивача про поновлення строку звернення до суду, в яких останнє, зокрема, зазначило, що позивач дізналася про наявність наказу Головного управління №08-03/319 від 29.11.2022 "Про звільнення з посади ОСОБА_3 " 30.11.2022 ознайомившись з наказом особисто. Отже, звертаючись 27.12.2025 до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, позивачем пропущено місячний строк звернення до суду.
Щодо твердження позивача про те, що відсутність будь-якої офіційної комунікації з боку роботодавця створювала у позивача "легітимні очікування" щодо перебування у стані простою чи призупинення дії трудового договору, враховуючи воєнний стан", відповідач зазначив, що таке твердження спростовується такими фактами: отримання позивачем наказу №08-03/319 від 29.11.2022 "Про звільнення з посади ОСОБА_3 " під особистий підпис 30.11.2022; отримання під особистий підпис оригіналу трудової книжки; особистим поданням декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави, а саме декларації при звільненні - яка подається відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 45 Закону України "Про запобігання корупції" протягом 30 календарних днів з дня припинення діяльності.
02.01.2026 представником позивача було подано заперечення на клопотання (заяву) відповідача щодо пропуску строку звернення до суду, в яких, зокрема, було зазначено, що позивач категорично заперечує проти тверджень відповідача, вважає їх такими, що не відповідають дійсності, суперечать об`єктивним обставинам справи та спростовуються документальними доказами, оскільки позивач фізично не могла ознайомитися з наказом та підписати його у зазначену дату, оскільки в цей час перебувала за межами території України, що підтверджується копією паспорта для виїзду за кордон. Відтак, строк звернення до суду не пропущено, оскільки момент дійсної обізнаності позивача про порушення її прав настав значно пізніше - 02.12.2025 року.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.01.2026 клопотання позивача про витребування доказів залишено без задоволення. Клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду залишено без задоволення. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді залишено без руху. Надано позивачу термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду: заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом з доказами поважності причин його пропуску; копії оскаржуваного наказу Голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області № 08-03/304 від 29.11.2022 про звільнення ОСОБА_1 , або обґрунтованого клопотання про витребування доказів з доказами вжиття позивачем заходів для отримання копії оскаржуваного рішення та (або) неможливості самостійного отримання копії оскаржуваного рішення.
Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху доставлена представнику позивача - адвокату Ус Марині Володимирівні до електронного кабінету у системі "Електронний суд" 02.01.2026 о 17:51, що підтверджується довідкою про доставку до електронного кабінету ЄСІТС /а.с. 38/.
12.01.2026 від представника позивача надійшла заява (Документ сформований в системі "Електронний суд" 11.01.2026) про усунення недоліків позовної заяви. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 заяву ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви - залишено без задоволення. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді - повернуто позивачу. Зазначено, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Позивач не погодилась з ухвалою суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (вирішення питання про відкриття провадження), посилаючись на те, що зазначена ухвала є незаконною, необґрунтованою, передчасною та такою, що постановлена з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним тлумаченням норм матеріального права. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та порушують фундаментальне право на доступ до правосуддя.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково та формально підійшов до визначення моменту початку перебігу строку звернення до суду, ототожнивши дату видання наказу (29.11.2022) з датою, коли позивач дізналася про порушення. Суд поклав тягар доказування своєчасності звернення виключно на працівника, повністю проігнорувавши протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень та специфіку трудового спору.
Стверджує і вважає, що матеріали справи (копія закордонного паспорта з відміткою про виїзд 02.05.2022) беззаперечно підтверджують, що у день звільнення вона не перебувала на робочому місці та знаходилася за межами України через війну. Відповідач не виконав свого обов`язку надіслати наказ поштою.
Зазначає, що оскаржуваний наказ містить формулювання про звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу (п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»), тоді як фактично відбулась реорганізація установи. За своєю правовою природою «ліквідація» передбачає повне припинення функцій органу і не зобов`язує роботодавця пропонувати працівнику іншу роботу. Ознайомившись із таким формулюванням, добросовісний працівник, який довіряє офіційним документам суб`єкта владних повноважень, сприймає це як факт повного зникнення роботодавця. Однак, порушенням прав Позивача є не сам факт звільнення, а не пропонування іншої рівнозначної посади, що є обов`язковим лише при реорганізації. Про те, що фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація (з переходом функцій та майна до новоствореного Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці), Позивач дізналася виключно з листа Комісії з ліквідації від 02.12.2025 року. Саме з цього моменту Позивачу стало відомо, що функції її колишнього роботодавця не зникли, а були передані іншому органу, що згідно з положеннями КЗпП та Цивільного кодексу України кваліфікується як реорганізація. До моменту отримання цієї інформації Позивач об`єктивно не могла усвідомити, що стосовно неї було застосовано неправильну правову процедуру (ліквідація замість реорганізації) і що її право на переведення на іншу посаду було порушено. Таким чином, перебіг строку звернення до суду не може розпочинатися раніше моменту, коли особа дізналася про дійсні обставини правонаступництва та підміну юридичних понять роботодавцем. До моменту отримання тексту наказу позивач могла добросовісно вважати, що відбувається законна процедура. Саме приховування наказу відповідачем позбавило позивача можливості вчасно оцінити юридичну природу звільнення.
Апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції демонструють ознаки надмірного формалізму, який несумісний з гарантіями статті 6 Конвенції. Суддя застосував процесуальні строки як інструмент для відмови у правосудді, а не як засіб правової визначеності.
Суд в оскаржуваній ухвалі використав термін "триваюча пасивна поведінка", що є вкрай цинічним та необґрунтованим трактуванням дій людини, яка рятується від війни. Контекст виживання vs "Пасивність": Позивач проживала в районі Північна Салтівка м. Харкова (вул. Гвардійців-Широнінців), який є одним з найбільш постраждалих від російської агресії. Її виїзд за кордон 02.05.2022 був актом порятунку життя, а не "туристичною поїздкою". Перебування за кордоном у статусі особи, що потребує тимчасового захисту, пов`язане з вирішенням базових питань виживання: пошук житла, засобів до існування, адаптація. У цей час, в умовах відсутності будь-яких повідомлень від роботодавця, "мовчання" працівника не може трактуватися як недбалість. Це об`єктивна неможливість займатися бюрократичною перепискою. Психологічний та сімейний фактор: Суд повністю проігнорував доводи про психоемоційний стан Позивача. Її син, ОСОБА_2 (1994 р.н.), був мобілізований до лав Збройних Сил України. Постійна тривога матері за життя сина, втрата дому та стабільності створюють обставини, які Верховний Суд визнає поважними причинами пропуску строків (постанова ВС від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22). Суд зазначив, що перебування за кордоном "не позбавляло права направлення листів". Однак суд не пояснив, куди саме мала писати Позивач, якщо будівля Відповідача у Харкові також перебувала в зоні ризику, а сам орган перебував у стані реорганізації/ліквідації з невизначеною адресою для кореспонденції. Реальний момент обізнаності: Суд безпідставно посилається на те, що Харківська міська ТГ була зоною активних бойових дій "лише" до 15.09.2022. Але для Позивача, яка втратила безпечне житло на Північній Салтівці і не поверталася до Харкова на постійне проживання, небезпека та перешкоди не зникли автоматично з цією датою. 
Також, апелянт зазначила про процесуальні порушення суду першої інстанції та вказала, що, повертаючи позовну заяву, суд фактично вирішив спір по суті на стадії відкриття провадження, оцінивши добросовісність сторін без дослідження доказів у судовому засіданні. Суд відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів (зокрема, особової справи та доказів направлення наказу), хоча Позивач зазначала про неможливість надати їх самостійно. Цим суд позбавив Позивача можливості довести факт порушення процедури звільнення, створивши замкнене коло: "ми повертаємо позов, бо ви пропустили строк, а докази поважності пропуску (відсутність повідомлення від роботодавця) ми витребовувати не будемо". 
З огляду на викладене, позивач вважає, що звернулася до суду невідкладно, в межах місячного строку з моменту, коли вона реально отримала документи про своє звільнення та дізналася про його справжні, приховані підстави (02.12.2025). Вважає, що повернення позовної заяви за таких обставин є непропорційним обмеженням права на судовий захист. Суд першої інстанції не врахував сукупність виняткових обставин: війну, статус біженця, знищення житла, службу сина в ЗСУ та протиправну поведінку роботодавця.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зауважив, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» (далі – Постанова №14) вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з Додатком 1, в тому числі згідно додатку Головне управління Держпраці у Харківській області. На виконання цієї постанови Уряду та у відповідності до Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 зі змінами та доповненнями (далі - Положення №96), Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 із змінами та доповненнями (далі - Порядок №1074), Державною службою України з питань праці видано наказ від 17.01.2022 №17 «Про ліквідацію Головного управління Держпраці у Харківській області». 
Наказом ГУ Держпраці у Харківській області №121 від 24.01.2022 «Про проведення заходів щодо наступного вивільнення працівників у зв`язку із ліквідацією ГУ Держпраці у Харківській області» було прийняте рішення здійснити письмове персональне попередження про наступне звільнення у зв`язку ліквідацією всіх працівників ГУ Держпраці у Харківській області в термін до 31.01.2022.
На виконання вимог частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" №889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон №889-VIII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення із займаної посади на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 №889-VIII, яке відбудеться по закінченню 30 календарних днів з дня ознайомлення з даним попередженням. Попередження про наступне звільнення вручено під особистий підпис позивачу ОСОБА_1 . У зазначеному попередженні чітко зазначено підставу звільнення, а саме: «У зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Харківській області». 29.11.2022 року наказом №08-03/319 Голови комісії з ліквідації ГУ Держпраці у Харківській області звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління з питань праці – начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб та інших нормативно-правових актів Головного управління Держпраці у Харківській області, з 30.11.2022 у зв`язку з ліквідацією державного органу відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII. Наказ Головного управління Держпраці у Харківській області №08-03/319 від 29.11.2022 «Про звільнення з посади ОСОБА_3 » вручено позивачу під особистий підпис.
З огляду на вказане, відповідач вважає, що твердження позивача про необізнаність щодо юридичної підстави звільнення є безпідставними та необґрунтованими. У даному випадку Позивач дізналася про наявність наказу Головного управління №08-03/319 від 29.11.2022 «Про звільнення з посади ОСОБА_3 » 30.11.2022 ознайомившись з наказом особисто.
Окрім цього зауважив, що позивач під особистий підпис отримала оригінал трудової книжки, про що зазначено у книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них. Разом з цим, позивачем ОСОБА_1 належним чином виконано обов`язок, передбачений абзацом першим частини 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» №1700-VII від 14.10.2014 (далі - Закон №1700-VII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), щодо подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями (декларація при звільненні).
Ураховуючи наведене, ГУ Держпраці у Харківській області вважає, що, звертаючись 27.12.2025 до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, Позивачем пропущено місячний строк звернення до суду.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники позивача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті ухвали, норм процесуального права, просили скасувати оскаржувану ухвалу, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду (вирішення питання про відкриття провадження у справі), з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Наполягали на тому, що для правильного вирішення питання щодо своєчасності звернення до суду з цим позовом вирішальним є визначення моменту, з якого позивач дізналася про те, що фактично відбулась не ліквідація роботодавця, а реорганізація, оскільки саме з цього моменту позивач дізналась про дійсні підстави порушення своїх прав у спірних правовідносинах.
Представник відповідача, наполягаючи на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Повертаючи позовну заяву позивачеві, суд першої інстанції дійшов до висновку, що жодних об`єктивних причин пропущення строку на звернення до суду позивачем у заяві про усунення недоліків позовної заяви не наведено. Позивач так і не навів достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення позивача до суду, які б завадили йому звернутися з цим позовом протягом встановленого законом строку, а тому наведені позивачем обставини суд визнає недостатніми для висновку про те, що позивач своєчасно звернувся до суду. Отже, відсутні підстави для поновлення строку звернення позивача до суду. Враховуючи, що у встановлений судом строк - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху, тобто до 16.12.2025, позивач недоліки позовної заяви не усунув, клопотання про продовження строку для усунення недоліків не заявляв, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви позивачеві.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті.
При цьому, реалізація особою права на звернення до суду із позовом чи заявою (клопотанням) повинна здійснюватись з дотримання встановленого законодавством процесуального порядку, зокрема, з дотриманням вимог КАС України.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.
Частиною 2 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У свою чергу, частиною 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Таким чином, законодавством регламентовано місячний строк звернення особи до суду за захистом її прав, свобод та законних інтересів у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на суд.
Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі №815/91/18.
Оскільки початок строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не день, коли вона усвідомила особисто для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
Тобто, чинне законодавство обмежує строк звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Як встановлено з матеріалів справи, позивачем оскаржується наказ Голови комісії з ліквідації ГУ Держпраці у Харківській області №08-03/304 від 29.11.2022 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 " (з посади заступника начальника управління з питань праці - начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб та інших нормативно-правових актів). 
Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутній наказ Голови комісії з ліквідації ГУ Держпраці у Харківській області з таким номером, який визначений позивачем у позовній заяві - №08-03/304 від 29.11.2022 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 ". Водночас, в матеріалах справи наявна копія наказу Голови комісії з ліквідації ГУ Держпраці у Харківській області №08-03/319 від 29.11.2022 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 ", зміст якого відповідає обставинам, на які посилаються сторони.
Аналізуючи доводи позивача та відповідача, а також надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що розбіжність в номері наказу є формальною та не впливає на суть спірних правовідносин, адже обидві сторони фактично посилаються на один і той самий управлінський акт про звільнення позивача, незалежно від зазначеного номера. 
Продовжуючи перегляд справи, колегія суддів зазначає, що з позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, який прийнятий 29.11.2022, позивач звернулася до суду лише 29.12.2025 (Документ сформований в системі "Електронний суд" 27.12.2025), тобто більш ніж через 3 роки після звільнення з публічної служби.
Позивачем у позовній заяві, зокрема, було заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом з обґрунтуванням поважних, на її думку, підстав для поновлення такого строку та клопотання про витребування доказів (належним чином засвідченої копії Наказу про звільнення №08-03/304 від 29.11.2022 ОСОБА_1 ; довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 за останні два повних календарних місяці роботи, що передували місяцю звільнення (а саме: за вересень та жовтень 2022 року);
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.01.2026 клопотання позивача про витребування доказів залишено без задоволення. Клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду залишено без задоволення. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді залишено без руху. Надано позивачу термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду: заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом з доказами поважності причин його пропуску; копії оскаржуваного наказу Голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області № 08-03/304 від 29.11.2022 про звільнення ОСОБА_1 , або обґрунтованого клопотання про витребування доказів з доказами вжиття позивачем заходів для отримання копії оскаржуваного рішення та (або) неможливості самостійного отримання копії оскаржуваного рішення.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху, судом було надано правову оцінку доводам позивача щодо причин пропуску звернення до суду з позовом, викладеним в позовній заяві. За результатом такої оцінки суд дійшов висновку, що зазначені доводи є необґрунтованими та такими, що не свідчать про наявність поважних причин пропуску встановленого законом строку звернення до суду.
Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху доставлена представнику позивача - адвокату Ус Марині Володимирівні до електронного кабінету у системі "Електронний суд" 02.01.2026 о 17:51, що підтверджується довідкою про доставку до електронного кабінету ЄСІТС /а.с. 38/.
12.01.2026 (Документ сформований в системі "Електронний суд" 11.01.2026) від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій остання зазначила, що ОСОБА_1 наполягає на тому, що строк звернення до суду пропущено нею з винятково поважних причин, які носять як об`єктивний характер (війна), так і суб`єктивний характер (добросовісна помилка внаслідок приховування інформації відповідачем, тяжкий психоемоційний стан).
Зауважила, що порушенням прав позивачки у даній справі є не сам ізольований факт припинення державної служби, а те, що Відповідач здійснив це звільнення за процедурою повної ліквідації (п. 1-1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу»), у той час як фактично відбувалася реорганізація установи із правонаступництвом, і це факт, на думку позивача, відповідачем був прихований. Без фізичного ознайомлення з текстом спірного наказу позивачка не могла знати, яку саме правову конструкцію та статтю закону застосував роботодавець. Вона не могла знати, що її звільнено саме за "ліквідаційним" пунктом 1-1, а не, наприклад, скорочено за п. 1 ч. 1 ст. 87 із дотриманням процедури. Доки позивачка не отримала документального підтвердження того, що її звільнено саме у зв`язку з "ліквідацією", яка на її думку, є фіктивною, вона не могла усвідомити протиправність дій відповідача та сформулювати позовні вимоги. Зазначає, що ця критично важлива інформація стала їй відома виключно 02 грудня 2025 року, після отримання її представником Листа ГУ Держпраці № ХК/1/1587-22 та довідок, де вперше офіційно фігурувала інформація про звільнення та його підстави. Таким чином, до 02.12.2025 позивачка об`єктивно не могла знати про порушення її гарантій на працевлаштування при реорганізації, оскільки Відповідач приховав від неї зміст наказу, не надіславши його копію. Посилається на те, що відповідно до практики Верховного Суду, у разі неналежного повідомлення про звільнення строк оскарження обчислюється з дати фактичного отримання копії наказу.
Також представник позивача, як на підставу поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом, зазначила:
- наявність форс-мажорних обставин: проживання в зоні активних бойових дій (Північна Салтівка), яка є загальновідомим епіцентром руйнувань у місті Харкові внаслідок збройної агресії РФ. Цей район зазнав найбільших інфраструктурних втрат, що підтверджується численними звітами міжнародних організацій та українських державних органів. З 24 лютого 2022 року цей район перебував під безперервними, масованими артилерійськими та ракетними обстрілами, що зробило його непридатним для безпечного проживання; 
- вимушену евакуацію та складність захисту прав з-за кордону. Рятуючи власне життя від реальної загрози загибелі під обстрілами, позивачка була змушена 02 травня 2022 року екстрено покинути територію України, що підтверджується відмітками в паспорті для виїзду за кордон. Статус біженця: З того часу і по теперішній момент позивачка постійно перебуває за межами України в статусі особи, яка рятується від війни (тимчасовий захист). Це не туристична поїздка, а вимушений захід для збереження життя. Перешкоди у доступі до правосуддя: Перебування в чужій країні створює об`єктивні бар`єри: мовний бар`єр, відсутність стабільного доступу до українських державних електронних реєстрів, складність у пошуку кваліфікованої правової допомоги в Україні дистанційно, обмежені фінансові ресурси. Короткостроковий візит: Візит позивачки в Україну у вересні 2025 року (в`їзд 09.09.2025, виїзд 25.09.2025) був короткостроковим і вимушеним. Він не дозволив вирішити питання захисту трудових прав, оскільки на той момент вона все ще не володіла документами про звільнення;
- важкі особисті обставини: психоемоційний стан через мобілізацію Суттєвим фактором, що паралізував здатність позивачки до активного правового захисту, став тяжкий психоемоційний стан, викликаний мобілізацією її єдиного сина, ОСОБА_2 (1994 р.н.). Ризик для життя близьких: Незважаючи на наявність у нього статусу «обмежено придатного» за станом здоров`я, він був призваний до лав Збройних Сил України для захисту Батьківщини. Усвідомлення того, що син, маючи проблеми зі здоров`ям, перебуває в зоні бойових дій, викликало у позивачки стан постійної тривоги, страху та глибокої депресії. Пріоритетність інтересів: У такій ситуації пріоритетом будь-якої матері є збереження життя родини та надання моральної підтримки сину, а не вирішення бюрократичних трудових спорів. Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на необхідності уникати надмірного формалізму при застосуванні процесуальних строків, особливо коли заявники перебувають у вразливому стані через воєнний конфлікт.
Вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом у справі №520/33718/25 та оцінюючи доводи зазначені представником позивача на підтвердження поважності підстав для поновлення строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.
У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією з підстав для поновлення строку може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).
Реалізовувати своє право на захист у порядку адміністративного судочинства, потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні та об`єктивні причини.
Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
Правовий інститут поновлення строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Відповідно до частини 1 статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Отже, строк, передбачений частиною 5 статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.
У постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі №500/1912/22 колегія суддів зазначила, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20.11.2019 у справі №9901/405/19 вказала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Таким чином, КАС України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Подібні висновки виклав Верховний Суд у постанові від 10.01.2024 у справі №420/1782/23, де вказав, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущений; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.
Надаючи оцінку доводам представника позивача про те, що позивач фізично не була ознайомлена з текстом наказу про її звільнення, а тому не могла знати про конкретну підставу звільнення та не могла своєчасно усвідомити порушення своїх прав та сформулювати позовні вимоги; а також про те, що про підстави звільнення їй стало відомо лише 02.12.2025, після отримання її представником Листа ГУ Держпраці ХК/1/1587-22 та довідок, колегія суддів зазначає наступне. 
Як свідчать матеріали справи, 27 січня 2022 року ОСОБА_1 ознайомлено з Попередженням про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Харківській області, за змістом якого, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці", наказу Державної служби України з питань праці від 17.01.2022 №19 "Про ліквідацію Головного управління Держпраці у Харківській області" та наказу Головного управління Держпраці у Харківській області від 21.01.2022 №105 "Про затвердження плану заходів, пов`язаних з ліквідацією Головного управління Держпраці у Харківській області", у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Харківській області, на виконання вимог частини 3 статті 87 Закону України "По державну службу", позивача попереджено про наступне звільнення із займаної посади на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", яке відбудеться по закінченню 30 календарних днів з дня ознайомлення з даним попередженням, з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. У Попереджені про наступне звільнення міститься особистий підпис ОСОБА_1 про ознайомлення /а.с. 111/.
29.11.2022 наказом Голови комісії з ліквідації ГУ Держпраці у Харківській області №08-03/319 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника управління з питань праці – начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб та інших нормативно-правових актів Головного управління Держпраці у Харківській області, з 30.11.2022, у зв`язку з ліквідацією державного органу відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». До матеріалів справи надано копію аркушу з інформацією про те, що ОСОБА_1 копію наказу про звільнення отримала 30.11.2022 /а.с. 108-109/.
Окрім цього, до матеріалів справи надано копію Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, у якій міститься запис №20 з інформацією про отримання ОСОБА_1 трудової книжки особисто 30.11.2022 /а.с. 91/. 
Також надано копію розрахункового листка ОСОБА_1 , таб.№4002, за листопад 2022 року, з інформацією про проведений розрахунок при звільненні - виплачено компенсацію за невикористані 6 днів відпустки, вихідну допомогу /а.с. 110/, що узгоджується зі змістом пункту 2 наказу Голови комісії з ліквідації ГУ Держпраці у Харківській області від 29.11.2.022 №08-03/319 "Про звільнення з посади ОСОБА_3 " в частині наданого відділу бухгалтерського обліку та фінансово-господарського забезпечення ГУ Держпраці у Харківській області доручення провести з позивачем повний розрахунок при звільненні /а.с.108/. 
Також важливим фактом є те, що 08.12.2023 позивачем ОСОБА_1 належним чином виконано обов`язок, передбачений абзацом 1 частини 2 статті 45 Закону №1700-VII, щодо подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями 01.01.2022 - 30.11.2022 (декларація при звільненні) /а.с. 100-107/. 
Під час судового розгляду представники позивача вказали, що позивач підтверджує факт вручення їй 27.01.2022 Попередження про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Харківській області, проте заперечує факт ознайомлення її з наказом про звільнення та факт отримання позивачем трудової книжки. Щодо виконання позивачем обов`язку подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, після звільнення, вказали, що таку декларацію подано про всяк випадок з огляду на зміст отриманого Попередження про наступне звільнення.
Колегія суддів зазначає, що перш за все, позивач, як колишній державний службовець, яка займала посаду заступника начальника управління з питань праці – начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб та інших нормативно-правових актів, має підвищений рівень правосвідомості та обізнаності законодавства, зокрема, трудового.
Застосовуючи стандарт "поза розумним сумнівом", колегія суддів вважає неспроможними твердження про необізнаність позивача про своє звільнення, адже малоймовірним є те, що особа, яка займала посаду заступника начальника управління з питань праці – начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб та інших нормативно-правових актів, була попереджена про ліквідацію установи, тривалий час не виконувала посадові обов`язки та не з`являлася на робочому місці, не отримувала заробітну плату, могла не усвідомлювати факт свого звільнення та протягом трьох років не вчиняла жодних дій для з`ясування дійсного стану своїх прав.
При цьому, у позовній заяві позивач стверджувала, що до моменту отримання 02.12.2025 Листа від Комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області Вих. №ХК/1/1587-22 перебувала у стані повної правової невизначеності та мала «легітимні очікування» (legitimate expectations) щодо перебування у стані простою чи призупинення дії трудового договору, враховуючи воєнний стан. 
Разом із тим, наданими до матеріалів справи письмовими доказами підтверджується, що ще 08.12.2023 позивач, виконуючи обов`язок, передбачений абзацом 1 частини 2 статті 45 Закону №1700-VII, самостійно та свідомо подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування з типом "при звільненні", в якій чітко визначила кінцеву дату періоду, за який подається декларація, яка збігається з датою її звільнення - 30.11.2022.
Сукупність наявних в матеріалах справи доказів є цілісною, послідовною та достатньою для твердження про те, що позивач була поінформована про своє звільнення з 30.11.2022 та усвідомлювала відповідні правові наслідки факту звільнення з державної служби.
Посилання представника позивача на те, що позивач подала декларацію при звільненні керуючись інформацію, викладеною в Повідомленні про звільнення, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони жодним чином не пояснюють обізнаність позивача про точну дату звільнення та її тривалу бездіяльність протягом трьох років щодо з`ясування свого правового становища за місцем проходження державної служби. 
До того ж, у Повідомленні про звільнення не було визначено точну дату звільнення, а лише вказано, що звільнення відбудеться по закінченню 30 календарних днів з дня ознайомлення з даним попередженням. Враховуючи, що позивача ознайомлено з даним Повідомленням 27.01.2022, колегія суддів вважає, що за наявною в ньому інформацією неможливо було визначити точну дату звільнення саме 30.11.2022, отже надані представником позивача пояснення не узгоджуються з фактичними обставинами справи.
З огляду на викладене, твердження позивача про стан правової невизначеності та наявність у неї легітимних очікувань щодо перебування у стані простою чи призупинення дії трудового договору, є необґрунтованими.
При цьому, як слушно зауважив суд першої інстанції, отримання листа у відповідь на адвокатський запит представника позивача не змінює момент, з якого саме позивач повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почала вчиняти активні дії щодо захисту свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.
Колегія суддів також відхиляє посилання позивача на те, що відповідач ввів її в оману щодо підстав звільнення, здійснивши звільнення за процедурою повної ліквідації, у той час як позивач вважає, що фактично відбулась реорганізація із правонаступництвом з передачею завдань і функцій Головного управління Держпраці у Харківській області новоствореному Північно-Східному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці, про створення якого позивача ніхто не повідомив, з таких підстав.
Колегія суддів зазначає, що наведені аргументи становлять зміст спірних правовідносин по суті, яким суд не може надавати оцінку на стадії вирішення питання про відкриття провадження.
До того ж, не заслуговують на увагу посилання представників позивача на необізнаність позивача щодо утворення нової установи, до якої переходять повноваження щодо виконання функцій відповідача та не повідомлення позивача про такі обставини, оскільки в Повідомленні про звільнення, отримання якого позивач не заперечує, прямо вказано, що звільнення відбудеться у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Харківській області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці", якою вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з Додатком 1, в тому числі, Головне управління Держпраці у Харківській області, та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2, які виконують завдання та функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються, зокрема, Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Сумській області, Управління Держпраці у Полтавській області, Головного управління Держпраці у Харківській області. 
Слід зазначити, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України доводяться до відома населення відповідно до статті 57 Конституції України та в порядку, передбаченому Указом Президента України "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" від 10 червня 1997 року № 503/97 шляхом їх оприлюднення державною мовою в офіційних друкованих виданнях, до яких відносяться "Офіційний вісник України" та газета "Урядовий кур`єр".
Постанова Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" офіційно опублікована в офіційних виданнях "Урядовий кур`єр" від 15.12.2022 №8 та "Офіційний вісник України" від 25.01.2022 (№ 7, стор. 56, стаття 372, код акта 109595/2022), отже доведена в установленому чинним законодавством порядку.
З огляду на викладене, аргументи позивача в цій частині є такими, що не знайшли свого підтвердження. 
Надаючи оцінку доводам позивача про те, що позивач фізично не могла ознайомитися з наказом та підписати його 30.11.2022, оскільки в цей час перебувала за межами території України, про що свідчать відмітки у паспорті для виїзду за кордон (виїзд 02.05.22, в`їзд 09.09.25, виїзд 25.09.25), колегія суддів зазначає про наступне. 
Так, з доданої до позовної заяви копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 судом встановлено, що його сторінки заповнені непослідовно: частина сторінок не містить жодних відміток, тоді як на окремих сторінках наявні поодинокі штампи про перетин державного кордону (сторінки 2-5 не містять жодних відміток; сторінки 6-7 містять відмітки перетину державного кордону (виїзду та в`їзду) в хронологічному порядку; сторінка 8 не містить відміток; сторінка 9 містить лише одну відмітку про перетин кордону 02.05.2022, сторінки 10-31 не містять відміток; сторінка 32 містить дві відмітки про перетин державного кордону 09.09.2025 та 25.09.2025). 
Водночас, надана копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 сама по собі не може бути визнана достатнім та беззаперечним доказом безперервного перебування позивача за кордоном у період, на який вона посилається, оскільки стаття 22 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" передбачає, що кожен громадянин України має право мати одночасно два чинних закордонних паспорта.
До того ж, у 2022 році через гуманітарні обставини та за раніше досягнутими домовленостями з суміжними країнами, співробітники прикордонного відомства могли здійснювати пропуск громадян України також і за внутрішнім паспортним документом, що широко висвітлювалось в засобах масової інформації та є загальновідомим (https://mvs.gov.ua/news/osoblivosti-peretinannya-kordonu-pid-cas-diyi-pravovogo-rezimu-vojennogo-stanu: https://ukurier.gov.ua/uk/articles/peretinannya-derzhavnogo-kordonu-pid-chas-pravovog/ тощо).
Необхідно зазначити, що на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі обов`язок довести наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовом покладається виключно на позивача, який має надати належні, допустимі на достатні докази того, що строк звернення до суду з позовом пропущено з причин, що є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
Натомість матеріали справи містять належні та допустимі докази, які послідовно та достатньо підтверджують, що позивач достеменно знала про своє звільнення з Головного управління Держпраці у Харківській області з 30.11.2022, усвідомлювала відповідні правові наслідки факту звільнення з державної служби та виконала обов`язки, які виникли у неї у зв`язку зі звільненням з державної служби, передбачені абзацом 1 частини 2 статті 45 Закону № 1700-VII. 
Надаючи оцінку доводам представника позивача, що пропуск строку звернення до суду також обумовлений об`єктивними, непереборними обставинами, що виникли внаслідок повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, що визнано загальновідомим фактом, зокрема, проживання у районі Північна Салтівка місто Харків, який з 24.02.2022 перебував під масивними артилерійськими обстрілами та зазнав значних руйнувань у наслідок збройної агресії рф, що унеможливлювало безпечне проживання та своєчасне звернення до суду, та перебування позивача через ці обставини за кордоном, колегія суддів зазначає наступне. 
Сам по собі факт проживання позивача на території де ведуться або велися бойові дії не є безумовною підставою для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними. Для поновлення такого строку особа повинна наявність об`єктивних та непереборних обставин, які унеможливлювали своєчасне звернення до суду. 
Суд враховує, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309, Харківська міська територіальна громада, до якої входить місто Харків, була віднесена до територій активних бойових дій у період з 24.02.2022 по 15.09.2022, а з 15.09.2022 по теперішній час віднесена до території можливих бойових дій.
Разом із тим, позивачем не надано доказів того, що саме зазначені обставини створювали для неї реальні та непереборні перешкоди для своєчасного звернення до суду з даним позовом, зокрема, у зв`язку з її виїздом за кордон. Адже, у випадку перебування за кордоном, як стверджує позивач, вона не була позбавлена можливості здійснювати комунікацію з роботодавцем та/або судом в електронній формі. При цьому, той факт, що позивач подала електронну декларацію при звільненні підтверджує, що вона мала вільний доступ до засобів електронної комунікації та могла ними користуватися.
Також, з огляду на інформацію про перетин кордону України, яка фактично міститься в копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , відсутнє будь-яке логічне та обґрунтоване пояснення, чому позивач не вживала жодних дій щодо захисту своїх порушених прав у період відвідування України у вересні 2025 року (в`їзд 09.09.2025, виїзд 25.09.2025). 
Позовна заява взагалі не містить даних щодо того, де позивач перебувала у період з 30.11.2022 і до дня подання позову, з яких правових підстав позивач у цей період не перебувала на робочому місці якщо їй не було відомо про звільнення.
Колегія суддів зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2022 у справі №990/102/22.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен дізнатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
При визначенні початку строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
Вищевказані правові висновки відображені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.02.2021 при розгляді справи №9901/141/20.
Верховний Суд в постанові від 11.11.2021 у справі №260/611/21 зазначив, що "... реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. 
При цьому, як зазначено судом вище, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від неї самої, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.
У даному випадку, з дати звільнення позивача з державної служби до дати, коли позивач почала вчиняти активні дії щодо з`ясування стану своїх прав, минуло більше ніж три роки, що не може бути визнано судом як розумний строк для пошуку шляхів захисту своїх порушених прав позивачем, а тому відповідні посилання позивача підлягають відхиленню.
Щодо доводів апелянта про поважність пропуску строку звернення до суду з позовом через тяжкі особисті обставини, зокрема психоемоційним станом (тривога, депресія) через мобілізацію єдиного сина, усвідомлення ризику для його життя, через що пріоритетом для неї стало збереження родини, а не вирішення трудових спорів, колегія суддів зазначає наступне. 
Суд не заперечує, що зазначені обставини могли викликати у позивача емоційне напруження, тривогу та переживання, однак самі по собі такі обставини не є безумовною підставою для визнання причин пропуску строку поважними. Для цього існування таких обставин має бути підтверджено належними та допустимими доказами про об`єктивну неможливість своєчасного звернення до суду. 
Водночас матеріали справи не містять жодних медичних документів чи інших доказів, які б підтверджували наявність у позивача такого стану здоров`я, що фактично перешкоджав їй у можливості реалізувати право на звернення до суду у встановлений законом строк. Також не надано доказів того, що зазначені обставини мали тривалий, безперервний характер і унеможливлювали вчинення будь-яких юридично значимих дій.
Крім того, суд зазначає, що право позивача з`ясувати причини звільнення (у випадку, якщо така інформація не була їй відома), та/або звернутися до суду з позовом могло бути реалізовано позивачем також і через представника. 
Надаючи оцінку посиланням ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 29.08.2022 по справі № 500/1912/22, як на безумовну підставу для поновлення строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Питання поновлення строку звернення до суду у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні було предметом дослідження Верховним Судом, зокрема у постановах від 04.04.2023 у справі №440/1487/22, від 23.01.2023 у справі №496/4633/18, від 23.12.2022 у справі №760/5369/19, від 29.09.2022 у справі №500/1912/22, від 02.06.2022 у справі №757/30991/18-а.
Так, у вищевказаних постановах Верховний Суд зауважив, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Частинами 1 та 4 статті 26 Закону № 389-VIII встановлено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.
У період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність (частина перша статті 10 Закону № 389-VIII).
Колегія суддів звертає увагу на те, що Харківський окружний адміністративний суд з 24.02.2022 продовжив роботу в складних умовах воєнного стану, підсудність справ не змінювалась. Тобто, суд безперервно здійснював свою діяльність, забезпечуючи можливість реалізації права на судовий захист в межах своєї юрисдикції, у тому числі і станом на 30.11.2022.
Позивачем не доведено наявності об`єктивних, непереборних обставин, які унеможливлювали своєчасне звернення до суду, а наведені нею причини мають суб`єктивний характер та не підтверджені належними та допустимими доказами. За таких обставин, наведена постанова Верховного Суду не може бути застосована як безумовна підстава для поновлення строку звернення до суду у даній справі. 
Надаючи оцінку іншим доводам позивача, суд апеляційної інстанції зазначає, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, які не дозволяють вчасно реалізувати право на судовий захист, для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Однак, вказані позивачем обставини не можуть визнаватися поважними, які є об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, які не дозволяли вчасно реалізувати право на судовий захист, для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Як вже було зазначено вище, причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.07.2018 у справі №521/21851/16-а, від 04.03.2020 року у справі №2040/5999/18.
Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною відповідним Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.
Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) від 04.12.1995 у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
В той же час, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], №26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі "Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства" [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12 липня 2001 року у справі за заявою №42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44).
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.
Оцінюючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що позивач була обізнана про своє звільнення з 30.11.2022, проте, будь-яких об`єктивних обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду, не зазначила та, відповідно, належних та допустимих доказів не надала.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення до суду протягом встановленого законом строку, а наведені позивачем у заяві обставини носять суб`єктивний характер та не є достатніми для висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду. Отже, підстави для поновлення строку не є поважними, а тому заява про поновлення строку звернення до суду є такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Також пунктом 9 частини 4 статті 169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків (частина 5 статті 169 КАС України).
Частиною 2 статті 123 КАС України визначено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позовна заява підлягає поверненню позивачеві.
Отже, колегія суддів переглянувши ухвалу суду першої інстанції, вважає, що при її прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції, при вирішенні питання наявності факту пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з позовом, поважних причин пропуску такого строку та, відповідно, можливості поновлення процесуального строку, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 по справі №520/33718/25 прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для її скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 по справі № 520/33718/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено 19.03.2026