Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/10528/25
Провадження № 2/711/324/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.
при секретарі Півень С.А.
за участі:
представників позивача: Петренко О.О., Гусаченка Д.В.,
представника відповідачів ОСОБА_1 , 
третьої особи – ОСОБА_2 ,
представників третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Благоустрій» Черкаської міської ради до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , треті особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Черкаської міської ради, Департамент житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради про втрату права користування житлом, -

в с т а н о в и в :

КП «Благоустрій» через свого представника – Петренко О.О., звернулось до суду з позовом, в якому просило ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він є балансоутримувачем гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , згідно рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 25.06.2019 року № 706 та акту прийому - передачі.
Відповідно до акту опитування сусідів від 11.06.2025р. №1794, затвердженого рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 27.06.2023р. №724, ОСОБА_2 дійсно проживає в кімнаті АДРЕСА_3 з 21.07.2017 року. Інші особи не проживають з 21.07.2017 року, тобто, понад один рік.
Відтак, відповідачі не проживають в кімнаті АДРЕСА_3 , не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть та їх особистих речей в кімнаті немає і, взагалі, кімнатою не цікавляться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням Відповідачам ніхто не чинив. 
Позивач зазначає, що він звернувся до Державного архіву Черкаської області з заявою від 28.04.2025р. №169 про надання інформації щодо наявністі/відсутності документів переданих Черкаським державним комерційним житлово-побутовим підприємством «Житлосервіс», а саме: ордера на жилу площу (ліжко-місце), договори на надання ліжко-місця, картотеки.
08.07.2025р. Державний архів Черкаської області надав відповідь листом від 01.05.2025р. №181-р/05-08 про те, що організації не надходили на зберігання документи Черкаського державного комерційного житлово-побутового підприємства «Житлосервіс».
Також, 28.04.2025р. позивач звернувся із заявою від 28.04.2025р. №168 до Архівного відділу департаменту управління справами та юридичного забезпечення з заявою про надання інформації щодо наявністі/від сутності документів переданих Черкаським державним комерційним житлово-побутовим підприємством «Житлосервіс», а саме: ордера на жилу площу (ліжко-місце), договори на надання ліжко-місця, картотеки.
Позивач отримав відповідь 18.05.2025р. на вищевказану заяву у якій повідомлено, що «ордери на жилу площу (ліжко-місця), договори на надання ліжко-місць, картотеки» відсутні.
Крім того, позивач зазначає, що 21.07.2017р. між Черкаським державним комерційно житлово-побутовим підприємством «Житлосервіс» (Наймодавець) та ОСОБА_2 (Наймач), був укладений Договір найму ліжко-місця в гуртожитку, призначеному для проживання окремих осіб (жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах), відповідно до якого Наймодавець надає Наймачу для проживання строкове латне користування ліжко-місце в кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку № НОМЕР_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
В подальшому, а саме з 2020 року по 2025 рік між Департаментом житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради (Орендодавець) та ОСОБА_2 (Орендар), був укладений Договір оренди комунального житла, відповідно до якого Орендодавець надав Орендарю в оренду ліжко-місце в кімнаті АДРЕСА_4 .
Отже, ОСОБА_2 фактично постійно проживає в кімнаті АДРЕСА_3 з 21.07.2017 року дотепер, користується комунальними послугами та оплачує їх надання, виконує всі обов`язки наймача житла по утриманню приміщення, виконує поточні ремонти в кімнаті.
Таким чином, враховуючи, що відповідачі тривалий час не проживають в кімнаті АДРЕСА_3 , який на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради переданий на баланс КП «Благоустрій» Черкаської міської ради, не сплачують комунальні послуги та не несуть будь-яких витрат на утримання вказаного житла, кімнатою не цікавляться та перешкод у користуванні даним житловим приміщенням відповідачами не чинились, підстав для збереження за ними цього житлового приміщення відсутні, тому, є підстави для визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, тому позивач звернувся до суду з даним позовом.
07.11.2025р. Придніпровським районним судом м. Черкаси залишено вказану позовну заяву без руху та надано позивачу строк усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання даної ухвали.
10.11.2025р. на виконання ухвали суду від 07.11.2025р. представником позивача долучено до матеріалів справи квитанцію від 07.11.2025р. про сплату судового збору у сумі 18 168 грн. 
19.11.2025р. судом відкрито провадження у справі з прийняттям рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
27.11.2025р. через систему «Електроний суд» від представника третьої особи Департаменту ЖКК Черкаської міської ради – Зинченка О.В. – надійшли пояснення зі змісту яких вбачається, що позовні вимоги департамент житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради підтримує в повному обсязі, враховуючи викладені у позовній заяві обставини та долучені докази. Також зазначили, що із наявної інформації у відділі житлового обліку департаменту житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради: єдиним фактично проживаючим уже довгий час за спірною адресою є лише ОСОБА_2 . Крім того, у зв`язку із неможливістю прибуття представника департаменту житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради на засідання, просили проводити засідання без участі представника.
06.01.2026р. на адресу суду надійшло клопотання представника позивача КП «Благоустрій» Черкаської міської ради – Петренко О.О. про закриття провадження у справі №711/10528/25 в частині позовних вимог до ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_9 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , оскільки ці відповідачі вже зняті із зареєстрованого місяця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.01.2026р. клопотання представника позивача задоволено, закрито провадження у справі №711/10528/25 в частині позовних вимог до ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_9 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .
08.01.2026р., через систему «Електронний суд», представником відповідача ОСОБА_8 – адвокатом Осадчим О.В., подано відзив на позовну заяву з якого вбачається, що відповідачка ОСОБА_8 позовні вимоги не визнає, оскільки вважає їх безпідставними з наступних підстав. Відповідачка ОСОБА_8 з 30.01.2008 року зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім того, вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 , який також зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_5 . Від шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_13 мають доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яку також було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, відносини між ОСОБА_8 та ОСОБА_13 погіршилися, і рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2017 року (справа № 711/8472/17) шлюб між ними було розірвано. ОСОБА_8 постійно проживала в кім. 805 та оплачувала комунальні послуги, однак з появою доньки комендант гуртожитку примусово змусила ОСОБА_8 звільнити займану кімнату мотивуючи це тим, що вказаний гуртожиток є чоловічого типу. Погіршення відносин з чоловіком, та дії коменданта змусили ОСОБА_8 орендувати квартиру в іншому місці. В подальшому, ОСОБА_8 , маючи намір приватизувати кім. 805, в якій зареєстрована та постійно проживала, безрезультатно зверталася до відділу супроводу оформлення майнових прав та приватизації житла управління власністю департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради. Станом на даний час ОСОБА_8 розлучена, має на утриманні неповнолітню доньку, та не має на праві приватної власності будь якого іншого житла, де б вона могла зареєструватися з донькою та проживати на законних підставах. Враховуючи викладене та посилаючись на положення ст. 41 Конституції України, ст. 71 ЖК України, а також практику Верховного Суду, викладену у постановах від 19.05.2021р. у справі №759/19579/17 та від 17.06.2024р. у справі №404/9215/19, вважає, що у даному конкретному випадку відповідачка ОСОБА_8 та її неповнолітня донька з поважних причин не проживають в спірній кімнаті, оскільки обставини звільнення кімнати не залежали від її волі. Тим більше, остання має право на намір приватизувати спірну кімнату. Окремо звертає увагу суду на те, що позивачем у справі не доведено факту відсутності поважних причин такого не проживання відповідачів у спірній кімнаті. Також, зазначає, що у позовній заяві міститься посилання на те, що ОСОБА_2 постійно проживає та сплачує комунальні послуги, однак жодних доказів оплати комунальних послуг до позовної заяви не додано. Тому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
23.02.2026р. представником третьої особи ОСОБА_2 – адвокатом Старілатовим К.Г., через систему «Електронний суд», подано письмові пояснення в яких зазначено, що матеріалами справи підтверджується, що відповідачка ОСОБА_8 була зареєстрована в кімнаті 805 з 2008 року, а її донька ОСОБА_7 – з 2015 року. Однак будь-яких доказів фактичного проживання в цій кімнаті ОСОБА_8 та ОСОБА_7 матеріали справи не містять. Допитана у справі свідок ОСОБА_14 (комендант) повідомила, що з 2017 року в кімнаті 805 проживає ОСОБА_2 , а до цього там протягом 15 років проживала ОСОБА_6 . В той же час, ОСОБА_8 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_13 проживали в кімнатах на 2 поверсі. Інші допитані у справі свідки також не бачили ОСОБА_8 та не знають її. Відповідачка ОСОБА_8 у відзиві стверджувала, що звільнити займану кімнату в 2015 році її «примусово змусила» комендант гуртожитку. Разом з тим, допитана у справі в якості свідка комендант гуртожитку ОСОБА_14 підтвердила, що дійсно ОСОБА_8 та її чоловік ОСОБА_13 в 2015 році виселились з гуртожитку (однак не з кімнати 805, а з кімнат на 2 поверсі). На думку ОСОБА_14 це відбулось за ініціативи керівництва ДК ЖПП «Житлосервіс» (однак будь-яких розпоряджень про виселення вона не бачила та не отримувала). Вважає, що навіть, якщо припустити, що виселення з кімнати ОСОБА_8 відбулось за ініціативи тодішнього балансоутримувача гуртожитку (ДК ЖПП «Житлосервіс»), то відповідачка звільнила кімнату добровільно та протягом 10 років не оскаржувала свого виселення. При цьому, вона мала можливість звернутись до суду чи до поліції. На думку представника третьої особи, вказане свідчить, що відповідачка ОСОБА_8 погодилась зі своїм виселенням із кімнати. Крім того, відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідачка ОСОБА_8 зі своєю донькою ОСОБА_7 протягом 10 років проживає в орендованій квартирі. Тобто згідно положень Конституції України, вони є особами, які забезпечені житлом. При цьому протягом такого тривалого часу відповідачка не зверталась ані до ДК ЖПП «Житлосервіс», ані до КП «Благоустрій», ані до Черкаської міської ради із заявами про надання їй кімнати в гуртожитку для проживання. Також вона не зверталась і до Служби у справах дітей із заявами про необхідність забезпечення її дитини ОСОБА_7 місцем проживання в гуртожитку. Протягом всього вказаного часу ОСОБА_8 не сплачувала комунальних послуг за кімнату та не намагалась фактично вселитись у цю кімнату. Також звертає увагу на те, що колишній чоловік відповідачки ( ОСОБА_13 ), який також в 2015 році виселився з гуртожитку, в 2021 році звернувся до міської ради та одержав в користування іншу кімнату в цьому гуртожитку (це підтверджується його паспортом та поясненнями свідка ОСОБА_14 ). Тобто ОСОБА_8 також мала можливість повернутись до гуртожитку, однак цього свідомо не зробила. На думку представника третьої особи, вказане свідчить, що відповідачка ОСОБА_8 та її дитина ОСОБА_7 забезпечені житлом і не потребують кімнати в гуртожитку для проживання. При цьому, заперечення ОСОБА_8 проти визнання її такою, що втратила право користування кімнатою, суперечать її поведінці протягом останніх 10 років. Звертає увагу суду на те, що згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у справі № 910/1873/17 від 8 травня 2018 року, «добросовісність при реалізації прав і повноважень включає неприпустимість зловживання правом, яка відповідно до конституційних положень означає, що здійснення прав і свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом – це певною мірою спотворення права. У цьому разі особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право». У своєму відзиві ОСОБА_7 стверджує, що вона намагалась приватизувати спірну кімнату. Однак, це твердження не підтверджене жодним доказом та спростовується листом Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради. Вважає, що відповідачка використовує факт реєстрації свого місця проживання в кімнаті гуртожитку в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, тобто не для забезпечення житлом, а для поліпшення свого майнового становища шляхом безоплатної приватизації кімнати. Зважаючи на вищенаведене, представник третьої особи вважає заперечення ОСОБА_8 проти позову безпідставними, поведінку ОСОБА_8 суперечливою, а її поточні дії – зловживанням процесуальними правами, метою яких є не поновлення проживання в гуртожитку, а приватизація кімнати для її подальшого продажу. Враховуючи викладене, зазначає, що третя особа ОСОБА_2 повністю підтримує позовні вимоги КП «Благоустрій», викладені у позовній заяві та просить їх задовольнити в повному обсязі. Крім того, просить розглянути справу по суті та ухвалити рішення суду без участі представника третьої особи ОСОБА_2 – адвоката Стратілатова К.Г. 
Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Додатково пояснили, що з 2017 року жоден з відповідачів не проживає у кімнаті №805 гуртожитку. Зауважили, що відповідачі не виявляють будь-якої заінтересованості у такому помешканні та не виконують обов`язків наймачів житла, а лише залишаються формально зареєстрованими у такому житлі. 
Представник відповідачки ОСОБА_8 – адвокат Осадчій О.В. – заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Пояснив, що відповідачку примусово змусили залишити відповідну кімнату у гуртожитку, оскільки в неї народилась дитина. Внаслідок таких обставин відповідачка разом з дитиною вимушена орендувати житло, але вона не втрачала інтерес до кімнати у гуртожитку і має намір приватизувати таке житло. Зауважив, що адміністрація гуртожитку перешкоджала відповідачці користуватись відповідною кімнатою, посилаючись на те, що цей гуртожиток призначений для проживання осіб чоловічої статі, а відтак відсутність відповідачки з дитиною у спірному житлі обумовлена поважними причинами.
Третя особа – ОСОБА_2 – пояснив, що проживає у спірній кімнаті з 2017 року один на підставі договору оренди житла і з того часу ніхто з відповідачів не з`являвся до цього житла. Зазначив, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити..
Представники третьої особи ОСОБА_2 – адвокат Стратілатов К.Г., який діє на підставі ордеру серії СА №1148044 від 13.01.2026р., та адвокат Ракоїд Л.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1150684 від 05.02.2026р., – підтримали позовні вимоги в повному обсязі та пояснили, що ОСОБА_2 один проживає у спірному житлі та єдиний, хто сплачує послуги по утриманню такого житла. Зазначили, що відповідачка разом з дитиною виселилася добровільно, оскільки ніхто її не примушував, і вже понад 10 років не користується відповідним житлом і не вчиняла жодних дій для відновлення фактичного проживання у такому житлі, а відтак є підстави вважати її такою, що втратила право користування таким житлом. Зауважили, що дитина може бути зареєстрованої за місцем проживання її батька. 
Представник служби у справах дітей – Івангородська Л.А., яка діє на підставі довіреності №26205-01-21 від 25.12.2025р., – пояснила, що після того, як вони довідалися про дане судове провадження, то вони вжили заходів для відшукання відповідачки з її дитиною. Під час розмови з представниками служби у справах дітей відповідачка ОСОБА_8 повідомила, що її примусово виселили з гуртожитку. 
За клопотанням представника позивача в судовому засіданні в якості свідків були допитані ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .
Свідок ОСОБА_15 пояснила, що вона проживає у кімнаті № НОМЕР_3 відповідного гуртожитку. Їх гуртожиток сімейного типу. Зазначила, що у кімнаті № НОМЕР_1 проживає лише ОСОБА_2 , якого свідок знає з 2018 року. Відповідачку ОСОБА_8 вона не знає, але знає ОСОБА_13 , який останні півроку живе у кімнаті на третьому поверсі їхнього гуртожитку. 
Свідок ОСОБА_16 , пояснив, що він проживає у кімнаті АДРЕСА_6 відповідного гуртожитку з 2021 року. На момент його заселення, у кімнаті № НОМЕР_1 вже проживав ОСОБА_2 . Зазначив, що особи відповідачів йому не відомі. Зауважив, що раніше гуртожиток був чоловічого типу, а зараз – сімейного.
Свідок ОСОБА_17 пояснила, що проживає у кімнаті АДРЕСА_7 відповідного гуртожитку з 2021 року і на момент її заселення у кімнаті № НОМЕР_1 вже проживав ОСОБА_2 . Зазначила, що особи відповідачів їй не відомі. 
Свідок ОСОБА_18 пояснила, що з 1986 по 2019 роки була завідуючою у відповідному гуртожитку. У кімнаті №805 до 2017 року жили ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , а з 2017 року став проживати ОСОБА_2 .. Родина ОСОБА_21 проживали у кімнаті АДРЕСА_8 , але коли відповідачка ОСОБА_21 завагітніла, то щодо неї був виданий припис про її виселення, оскільки гуртожиток був призначений лише для проживання осіб чоловічої статі. Внаслідок цього відповідачка разом зі своїм чоловіком ОСОБА_21 виселилися з кімнати 204. Зазначила, що відповідачка ніколи не проживала у кімнаті № НОМЕР_1 і їй невідомо з яких причин відповідачка була зареєстрована у такій кімнаті. Зауважила, що до ОСОБА_2 у кімнаті № НОМЕР_1 проживала ОСОБА_22 , яка виселилася орієнтовно у 2016-2017 роках.
Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Об`єктом спору є житлова кімната у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі – спірне житло). 
Згідно відомостей Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради у спірному житлі зареєстровані наступні особи: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , – з 10.11.2016р.; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , – з 30.01.2008р.; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , – з 18.05.2007р.; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , – з 19.10.2020р.
Дані обставини підтверджуються інформацією департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради, що надана на запит суду /т. 1 а.с. 28, 78-80/.
Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 25.06.2019р. №706 затверджено акти приймання-передачі відомчого житлового фонду – гуртожитку по АДРЕСА_2 (далі – спірний гуртожиток) у власність територіальної громади м. Черкаси з подальшою передачею на баланс КП «Придніпровська служба утримання будинків» /т. 1 а.с. 16, 17/.
Рішенням Черкаської міської ради від 06.04.2021р. №5-22 змінено найменування КП «Придніпровська СУБ» Черкаської міської ради на КП «Благоустрій» Черкаської міської ради. Крім того, цим рішенням затверджено статут КП «Благоустрій» Черкаської міської ради /а.с. 15/.
Згідно рішення Черкаської міської ради від 26.01.2023р. №35-24 затверджено нову редакцію Статуту КП «Благоустрій» Черкаської міської ради, відповідно до якого КП «Благоустрій» здійснює управління майном комунальної власності, переданим на баланс, в оперативне управління чи господарське відання підприємства, а також має правомочність укладення на підставі рішення, виданого виконавчим комітетом Черкаської міської ради, договору найму жилого приміщення у будинках державного, комунального і громадського житлового фонду з наймачами – громадянами, зміна та розірвання таких договорів, в порядку встановленому законодавством /т. 1 а.с. 16, 17/.
Відповідно до договору найму ліжко-місця в гуртожитку, призначеному для проживання окремих осіб (жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах), укладеного 21.07.2017р. між Черкаським державним комерційно житлово-побутовим підприємством «Житлосервіс» (Наймодавець) та ОСОБА_2 (Наймач), останньому передано в оренду ліжко-місце у кімнаті АДРЕСА_4 /т. 1 а.с. 34/.
В подальшому ОСОБА_2 користувався спірним житлом відповідно до умов договорів оренди комунального житла від 26.06.2020р., 02.06.2021р., 26.07.2022р., 30.08.2024р., 09.07.2025р., які укладалися ним строком на один рік з Департаментом житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради на підставі відповідних рішень виконавчого комітету Черкаської міської /т. 1 а.с. 35-44/.
Відповідно до акту опитування сусідів №1794 від 15.09.2025р., складеного мешканцями гуртожитку та засвідченого директором КП «Благоустрій» головним спеціалістом та заступником директора департаменту соціальної політики Черкаської міської ради, у кімнаті АДРЕСА_3 , починаючи з 21.07.2017р. лише проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 /т. 1 а.с. 29/.
ОСОБА_8 перебувала у шлюбі з ОСОБА_13 з 21.08.2015р., який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.11.2017р. у справі №711/8472/17, яке набрало законної сили 18.01.2018р. Відповідачка ОСОБА_7 є донькою ОСОБА_8 та ОСОБА_13 .. 
ОСОБА_13 з 12.12.2012р. мав зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у кімнаті №204, а з 09.09.2021р. – у кімнаті АДРЕСА_9 /т. 2 а.с. 57/.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_8 та її донька ОСОБА_7 не мають у власності будь-яких об`єктів житлової нерухомості /т. 2 а.с. 54-55/.
Відповідачі – ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 – фактично не проживають у спірному житлі і не виконують ніяких обов`язків наймачів житла щонайменш з 2017 року.
Відповідачі не зверталися до департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради щодо приватизації спірного житла, що підтверджується листом відділу документообігу Черкаської міської ради від 23.01.2026р. /т. 2 а.с. 103/.
Отже, судом встановлено, що з 2017 року відповідачі фактично не проживають у спірному житлі, не мають особистих речей у кімнаті та не виконують ніяких обов`язків мешканців гуртожитку, що підтверджується показами свідків допитаних у суді та не заперечується відповідачами.
Оскільки відповідачі не використовують житлове приміщення за цільовим призначенням, то позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.
Тож між сторонами склалися житлові правовідносини, які регулюються нормами Житлового кодексу України (далі – ЖК) та інших нормативно-правових актів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Житлове законодавство покликане сприяти забезпеченню права громадян на житло, ефективному використанню та охороні житлового фонду. Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст. 2 ЖК). Право на житло забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі (ст. 1 ЖК).
Гарантованому ст. 9 ЖК праву громадян на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення, кореспондує обов`язок використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення (ч. 1 ст. 10 ЖК).
Натомість главою 4 ЖК не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням.
У статті 130 ЖК передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України.
Окрім відповідної глави ЖК, зазначене питання на теперішній час регулюється Примірним положенням про користування гуртожитками, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018р. №498 (далі – Примірне положення). Натомість це Положення не регулює відповідальність мешканців гуртожитку за порушення правил користування гуртожитками, а отже зазначене питання регулюється загальними нормами житлового законодавства, тобто ЖК.
Як встановлено судом гуртожиток по АДРЕСА_2 , переданий у власність територіальної громади м. Черкаси, а отже на мешканців такого гуртожитку поширюються гарантії, передбачені Законом України від 04.09.2008р. №500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі – Закону №500) та Законом України від 19.06.1992р. №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі – Закон №2482-ХІІ).
Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону №2482-XII, прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Статтею 72 ЖК передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
В даному випадку підставою позову є те, що відповідачі з 2017 року не проживають у спірному житлі і не виконують обов`язків мешканців гуртожитку, внаслідок чого позивач стверджує про те, що такі особи втратили право на проживання у такому житлі.
За обставинами даної справи сторони визнають ту обставину, що відповідачі з 2017 року фактично не проживають у спірному житлі, не користуються таким житлом та не виконують жодних обов`язків наймачів житла. Натомість відповідачка ОСОБА_8 заперечила проти позовних вимог, посилаючись на поважність причин її не проживання у спірному житлі, оскільки позивач перешкоджає їй користуватись спірним житлом. 
Надаючи оцінку доводам сторін суд виходить з наступного.
У статті 71 ЖК встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб (постанова Верховного Суду від 30.11.2022р. у справі №755/1139/18).
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зауважував, що системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанови Верховного Суду від 16.06.2021р. у справі №289/2299/18, від 19.05.2021р. у справі № 759/19579/17, від 07.07.2021р. у справі № 554/3289/20, від 14.06.2022р. у справі № 161/20415/19).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13).
Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_8 разом з донькою ОСОБА_7 у 2016 році самостійно виселились з гуртожитку та з того часу проживають в іншому житлі на території міста Черкаси. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України будь-яких доказів того, що виселення таких осіб з гуртожитку здійснювалось без їх згоди чи в примусовому порядку суду не надано, як і не надано доказів того, що з боку позивача чи адміністрації гуртожитку чинились перешкоди таким особам у користуванні спірним житлом. Таким чином, доводи відповідачки ОСОБА_8 про те, що вона разом з донькою не проживала у спірному житлі з поважних причин і мала об`єктивні перешкоди для користування таким житлом є необґрунтованими.
Також судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не втрачала інтерес до спірного житла та вживала будь-яких заходів для заселення у спірне житло, а з огляду на доводи представника відповідачки, можна виснувати, що її заінтересованість до спірного житла полягає лише у збереженні місця реєстрації у такому житлі, оскільки вона має намір на реалізацію її права на приватизацію такого житла. 
В цьому контексті слід зауважити, що аналіз змісту положень Закону №500 свідчить, що право на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку мають мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 1-1 Закону №500 користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах, визначених цим Законом, - право користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі: а) договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 ЖК; б) договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 ЦК, - у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до п. 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.2009р., (далі – Положення №396) громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність та за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках на правових підставах і тривалий час (не менше п`яти років).
За матеріалами справи судом встановлено, що спірний гуртожиток належав Черкаському державному комерційному житлово-побутовому підприємству «Житлосервіс», як об`єкт відомчого державного житлового фонду, і на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради №706 від 25.06.2019р. був переданий у комунальну власність територіальної громади м. Черкаси. Таким чином користування жилим приміщенням такого гуртожитку у період до 25.06.2019р. можливе на умовах договору найму житла, укладеного на підставі спеціального ордера, а з 25.06.2019р. – на умовах договору оренди житла. Натомість всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачкою не надано суду відомостей про правову підставу зайняття нею спірного житла у спірному гуртожитку. При цьому, доводи відповідачки про те, що вона займала спірне житло, як член сім`ї її колишнього чоловіка – ОСОБА_13 – є необґрунтованими, оскільки спірним житлом є кімната № НОМЕР_1 , тоді як ОСОБА_13 з 12.12.2012р. був зареєстрований та проживав у кімнаті АДРЕСА_10 . Отже судом не встановлено обставин, на яких підставах відповідачка була зареєстрована у кімнаті № НОМЕР_1 спірного гуртожитку.
Разом з тим, наявність у відповідачки реєстрації у спірному гуртожитку свідчить про те, що вона має право користуватись житловим приміщенням у такому гуртожитку. Натомість реалізація права на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку може бути здійснена за умови фактичного проживання особи у гуртожитку тривалий час (не менше п`яти років). В той же час згідно ст. 2 Закону №500 громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України «Про житловий фонд соціального призначення»), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім`ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України).
Варто звернути увагу, що проживання у гуртожитку породжує для мешканців ряд обов`язків. Відповідно до п. 11 Примірного положення про користування гуртожитками наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані:
-своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом;
-підтримувати чистоту і порядок у жилих та допоміжних приміщеннях;
-дотримуватися вимог пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил;
-використовувати жилу площу в гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження технічного обладнання в гуртожитку;
-забезпечувати за власний рахунок проведення ремонту жилого приміщення у гуртожитку (наймач - згідно з договором найму (оренди);
-не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні допоміжними приміщеннями в гуртожитку;
-не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання гуртожитку, порушують умови проживання інших осіб;
-у разі виселення з гуртожитку та/або набуття у власність жилого приміщення передати організації, яка здійснює управління гуртожитком, усе майно, що було надано їм у користування згідно з договором найму (оренди).
Отже слід виснувати, що право на проживання у гуртожитку нерозривно пов`язане із виконанням особою обов`язків наймача житлового приміщення. Невиконання відповідних обов`язків, невикористання житлового приміщення у гуртожитку за його цільовим призначенням без поважних причин є підставою для втрати права користування таким житловим приміщенням.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не проживають в гуртожитку десять років поспіль, оскільки виселились з такого житла та фактично проживають у іншому житлі. Особистих речей за зареєстрованим місцем проживання відповідачі не мають. З заявою про збереження за ними місця проживання до балансоутримувача гуртожитку – КП «Благоустрій» – не зверталися. Зазначені обставини свідчать про втрату такими особами інтересу до спірного житла та реалізацію їх конституційного права на житло шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім`ї) житлового питання. 
За таких обставин суд приходиться до висновку про відсутність підстав для збереження за відповідачами права користування гуртожитком, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, суд зауважує, що втрата відповідачами права користування гуртожитком не позбавляє їх права на отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України «Про житловий фонд соціального призначення»).
Стосовно доводів представника відповідача щодо неправомірності вимог про визнання неповнолітньої ОСОБА_7 такою, що втратила право користування спірним житлом, то суд зауважує наступне. За загальним правилом право дитини на житло нерозривно пов`язане з місцем проживання її батьків і є похідним від нього. Очевидно, що користування дитиною конкретним житловим приміщенням залежить від поведінки її батьків. Враховуючи обставини даної справи, то визнання неповнолітньої ОСОБА_7 такою, що втратила право користування спірним житлом, не є позбавленням дитини права на житло, оскільки дитина має право користуватися житловим приміщенням, яке займає її батько, а також житловим приміщенням, яке перебуває у фактичному користуванні її матері. 
За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 3 028 грн. /т. 1 а.с. 1/ та 18 168 грн. /т. 1 а.с. 52/. Натомість, враховуючи що позивач не заявляв вимог про відшкодування йому судових витрат за рахунок відповідачів, то на підставі ст. 13 ЦПК України суд не розглядає зазначене питання.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 5, 13, 81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодекс України, суд, - 

вирішив:

Позовні вимоги Комунального підприємства «Благоустрій» Черкаської міської ради до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , треті особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Черкаської міської ради, Департамент житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради про втрату права користування житлом - задовольнити.
Визнати ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП в матеріалах справи відсутній, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП в матеріалах справи відсутній, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_3 . 
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складений 20 березня 2026 року.

Головуючий:  В.М. Скляренко